Patrick Zandl

MÝTY A NADĚJE DIGITÁLNÍHO SVĚTA

Vše, co potřebujete vědět o kryptoměnách, umělé inteligenci a dalších převratných technologiích

Copyright © Patrick Zandl, 2022. All rights reserved.

V edici Pod povrchem vydalo nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2022. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Odpovědná redaktorka Lenka Čížková

Jazykový redaktor Aleš Antošík

Redakční spolupráce Tomáš Baránek, Tomáš Holčík, Vít Šebor, Marek Vlha

Šéfredaktor Marek Vlha

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Ilustrace na obálce byla vygenerována pomocí nástroje Midjourney

Obálka Pavel Junk

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Alena Zachová, Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-myty-a-nadeje, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2022

ISBN 978-80-7555-176-4

Věnováno Antonínu Jaroslavu Liehmovi, kterému jsem tuto knihu slíbil jakožto rukověť k pochopení současného světa. Tak jako jeho texty byly rukovětí k pochopení světa jeho generace. Vydání knihy se bohužel nedožil.

ÚVOD

Jak jsem se nestal bitcoinovým miliardářem.

Prvních pět let po zjevení Bitcoinu znamenalo zlatý věk pro všechny, kteří uvěřili v jeho vizi, nebo se jen dílem náhody dostali ve správný čas na správné místo. Stal jsem se jedním z nich. Můj příběh kryptoměnového miliardářství však měl skončit na nule…

V roce 2011 se mi ozvali dva známí z Číny s tím, že mají skvělý nápad. Chtěli by prý Bitcoin těžit za pomoci šikovného softwaru. Mělo to však jednu vadu. Potřebovali nakoupit součástky pro těžební stroje, jenže ty jim nikdo nechtěl prodat. A tak je napadlo, že se ozvou mně, bílému člověku z Evropy s kontakty v IT, a objednávka se uskuteční přes mě. Nešlo o podvod. Komponenty jsme zaplatili a sestavili jsme těžební počítače. Jeden z mých čínských partnerů se je pokoušel vtěsnat pod postel, aby mu hned první noc došlo, že pro ten randál a teplo těžbu do svého studentského pidibytečku nevtěsná. Já jsem se stal kryptosáhibem – člověkem, který dojednával dealy. Oni dva „noname Asijci“, kterých si euroamerické firmy nevšímaly a považovaly je za pouhé poskoky i v době, kdy jsme objednávali díly za miliony dolarů.

Uplynulo několik roků. Vyrostli jsme a stal se z nás významný těžař nejen Bitcoinu. Naše datová centra byla rozlezlá přes několik čínských provincií. V jednom městě dokonce odpadní teplo z našich kryptofarem vytápělo bazén a školu. V kryptokomunitě, která nebyla zdaleka tak rasistická jako IT firmy, jsme získali dobré renomé a byli jsme na nejlepší cestě stát se bitcoinovými boháči. Už se vlastně nemohlo stát nic myslitelného, aby k tomu nedošlo. Neexistovalo nic, co by mohlo naše diverzifikované kryptoaktivity porazit, protože neporazitelnost je jejich podstatou.

Jenže jednoho krásného dne roku 2018 čínská vláda usoudila, že kryptoměny pro ni představují problém. Vlastně hned několik problémů. Tím prvním bylo, že kryptoměny vytvářely skupinu elitních zbohatlíků, kteří se vzpěčovali komunistické morálce i straně, byli hlasití, nepřehlédnutelní a potenciálně podvratní. Druhý problém spočíval v cenách elektřiny. V Číně se masivně dotují a lidé si tak elektřinu běžně kupují pod nákladovou cenou. Masové „pálení“ elektřiny pro těžbu bitcoinů začalo lézt do peněz a navíc nebezpečně destabilizovat distribuční soustavu. A tak bylo celé odvětví ze dne na den jednoduše postaveno mimo zákon a všechny zúčastněné firmy se dostaly na úroveň nepřátel státu.

Už jsem zmiňoval, že nás nemohlo nic porazit? Měli jsme zdroje, peníze, právníky i smlouvy. Nám se přece nemohlo nic stát!

Čínská banka se nás ani neobtěžovala upozornit na to, že už nedisponujeme účtem. To kolegové zjistili až ve chvíli, kdy jim neprošla transakce platební kartou. Realitní společnost, která nám pronajímala pozemky pro datové centrum, se zachovala férověji. Upozornila nás, že se máme do konce měsíce přestěhovat. Chápete? Mysleli si, že za pár dní vystěhujeme obrovskou budovu nadupanou počítači. Odpověděli jsme důrazně a do kopie jsme přidali naši čínskou právní firmu, aby jim ozřejmila, že uzavřená nájemní smlouva má desetiletou výpovědní lhůtu.

Dostalo se nám dvou e-mailových odpovědí. Ta první byla od našeho právníka, jenž nám s okamžitou platností vypověděl pro něj velmi lukrativní kontrakt. Ve druhé nás realitní firma upozornila, že jako společnost nepřátelská vůči státu nemůžeme platnost smlouvy vymáhat. Což se okamžitě potvrdilo.

Během pár týdnů bylo vymalováno. Odvézt těžební servery? Žádná spediční společnost si to nedovolila. Elektřina? Vypnuta obratem. Zaměstnanci? Do týdne zmizeli všichni – část s omluvou, většina bez ní. Jako poslední věrný nám zůstal bankovní účet na splácení úvěrů, který se měsíc co měsíc dožadoval splátek za zmařené investice. Část z toho všeho jsme nakonec „se štěstím“ prodali příbuznému místního komunistického pohlavára, část se prostě vyhodila. Jen malý zbytek se nám povedlo přesunout vláčkem do Hongkongu, kde ještě nevládla tak tuhá kontrola.

Tenhle příběh jsem nikdy nevyprávěl celý a ani tentokrát například neprozradím jméno naší firmy. Mám pro to důvody, včetně vyrovnávání se s vlastním neúspěchem. Snad nejvíc mi ale vadilo, kolik knížecích rad mi ex-post dávali teoretici, kteří ke kryptoměnám přičichli maximálně zpovzdálí a o podnikání v Číně netušili už vůbec nic. A to, jak neotřesitelně tito lidé na svých moudrech trvali.

Nešťastný prožitek byl ale k něčemu užitečný: stál na prahu mého bádání po tom, jakými způsoby se zdánlivě nezdolné systémy a neprůstřelné technologie hroutí. Když se s novými technologiemi potkáváte, děje se tak zpravidla prostřednictvím nadšených článků věrozvěstů, propagátorů a marketérů, kteří nemají důvod rozebírat stinné stránky věci, případně si jich ani nejsou vědomi. Jenže selhávání má své zákonitosti a jsem přesvědčený, že aktuální technologická revoluce otřese mnoha jistotami a svět učiní přinejlepším dočasně křehčím, než doposud byl.

Na následujících stránkách se dozvíte, jak převratné technologie fungují a proč můžeme naopak jiné považovat za nafouknutou bublinu. Měli bychom totiž porozumět jejich možnostem i rizikům, která přinášejí a jež ostentativně odmítáme vnímat, jako by naše víra v pokrok byla slepá.

1

DECENTRALIZACE A KRYPTOMĚNY

Smrt bankéřům a právníkům, sláva programátorům! Nebo ne?

Od osmdesátých let dvacátého po první dvacetiletí našeho století byla určujícím rysem ekonomiky i technologií centralizace. Projevovala se všude, a to nesmírně silně. V průmyslu vznikaly velké výrobní clustery, zejména v Číně. Ve finančním světě se etablovaly centrály jako Londýn nebo Hongkong, ve startupech Silicon Valley. V nových technologiích vznikly a udržely se standardy IBM PC pro osobní počítače, v telekomunikacích mobilní standardy GSM/UMTS/LTE. Každý z těchto převážně centralizovaných přístupů se stal neoddiskutovatelným hegemonem a příčinou, proč jsme začali mluvit o éře globalizace a s ní i o „konci dějin“.

Jenže pak se věci začaly měnit. Na internet, který byl sám o sobě technicky decentralizovaný, v praxi však především ekonomicky centralizovaný, začaly přicházet decentralizované služby, z nichž si nejvíce všímáme kryptoměn. Jejich propagátoři totiž decentralizovanost – nezávislost na všech a všem – hlásali jako hlavní výhodu. Kryptoměnová vlna získala masovou pozornost především kvůli ziskům, jež určitému okruhu lidí vygenerovala. Masivní přeskupování kapitálu vždy vzbuzuje zájem, neboť je průvodním jevem revoluce.

V tu chvíli se však ještě zdálo, že půjde jen o menší anomálii. Ano, možná v technologiích vzniknou určité decentralizované služby a budou představovat výjimku z pravidla. Copak je však myslitelná hybná síla, která by rozbila centralizované výrobní clustery, jež dosud byly rozhodující výhodou v hospodářské soutěži?

Onou hybnou silou se stala pandemie covidu-19 a následně válka na Ukrajině, které zásadně zkomplikovaly dodavatelsko-odběratelské vztahy a rozrušily rozsáhlé výrobní sítě, jež jsou pro výrobu pokročilejších technologií nezbytné. Celý svět začal horečně řešit odolnost proti takovým „černým labutím“.[1] Velké výrobní korporace začaly stahovat svou stěžejní produkci do politicky kompatibilních států, od kterých očekávají ohled na své zájmy. Na prahu dvacátých letech jednadvacátého století se stalo neoddiskutovatelným faktem, že ekonomické sankce, ať přiznané, nebo nepřiznané, se stanou legitimní součástí zápolení o dominanci nebo alespoň o prosazení přípustnosti nějaké politické vize. Politiku strachu tak nahradila ekonomika strachu. Namísto hrůzy z atentátů a masakrů nevinných se společnost začala bát o dodávky energií a pracovní místa.

V době, kdy pracuji na této knize, si ještě nikdo netroufá s určitostí říct, zda ruská invaze na Ukrajinu spolu s pandemií covidu-19 skutečně představují milník, který spouští dlouhodobé stahování průmyslu zpět na Západ. Je možné, že tuto zákrutu během pár let vybereme. Jenže přijdou další. Pravděpodobně se nacházíme před dalšími regionálními konflikty, jež patrně přerostou v celosvětový konflikt. Konflikt ekonomický, nikoli nutně vojenský.

Může v soupeření decentralizačních a centralizačních tendencí dojít k zásadnímu průlomu?

Ukážeme si, že se tyto tendence střídají – lze říct, že trvale oscilují kolem „normálové osy“. Oscilace se zpravidla zpomaluje, dokud jí není dodán externí impulz, jímž může být technologický průlom, ohrožení nebo třeba státní regulace. Při takovém impulzu dojde k přeskupení vlivu a kapitálu, což způsobí zesílené kmitání (amplitudu). To mobilizuje obranné mechanismy těch, kteří o vliv a kapitál kvůli změně přicházejí, a snaží se proto přijít s novým průlomem ve svůj prospěch, což zase zvyšuje frekvenci změn.

Tento jednoduchý ekonomický jev má svůj základ v samotném odměňování penězi a je přirozenou součástí ekonomiky. Dokud bude společenská dominance založená téměř výhradně na dominanci finanční, bude k sinusoidě změn docházet, neboť ji pohání zápas o dominanci. V určité míře není takové kmitání pro život homo economicus špatné. Příliš vysoká amplituda i frekvence změn však způsobují obrovské celospolečenské otřesy, neboť ty se dotýkají stále většího počtu lidí – přinášejí jim nezaměstnanost, nejistotu a strach. Tím současná decentralizační tendence zvyšuje křehkost našeho světa.

V této a následující kapitole si popíšeme, jak tyto centralizačně-decentralizační tendence fungují. Na příkladu kryptoměn a Webu 3.0 uvidíme, jak se služby, jež mají představovat naději pro decentralizaci a absolutní svobodu, v dalším kmitu sinusoidy přibližují centralizovanosti, z níž silně profituje opět jen úzká skupina lidí.

Vedle toho si ukážeme, jak na centralizační tendence reaguje široká společnost, která z nich nemá přímý prospěch. A že klesá víra v ekonomiku a peníze, neboť ty se staly dostupné do té míry, že takřka každému zajistí základní obživu, ale neumožní mu společenský vzestup. Na Západě (a nejen tam) si široké vrstvy společnosti zvykají na fakt, že na vlastnictví základních životních prostředků, jako je bydlení, nikdy nevydělají dost peněz.

Blockchain: koncept s nadějí revoluce

Kde jinde začít povídání o budoucnosti světa a technologií než u kryptoměn. Pro někoho představují Ponziho schéma, pro jiného svobodu a budoucnost. Nezmínit „krypto“ hned na začátku by znamenalo koledovat si o opovržení na obou stranách barikády. Beru to jako příležitost vyrovnat informační manko, které kolem blockchainových technologií vzniká.

Snaha vytvořit digitální měnu, v níž by nemusel existovat prostředník, garant plateb, tu byla dlouho. Jenže narážela na problémy. Jednou z hlavních výzev při navrhování digitální měny je takzvaný problém dvojího utrácení. Pokud je digitální dolar pouhou informací, co lidem brání, aby ho kopírovali a „utratili“, kolikrát chtějí? Tradiční odpověď spočívala v tom, že se použije centrální clearingové centrum, které bude v reálném čase vést knihu všech transakcí – a zajistí, že pokud někdo svůj poslední digitální dolar utratí, nebude ho moct utratit znovu. Účetní kniha zabraňuje podvodům, ale také vyžaduje důvěryhodnou třetí stranu, která ji bude spravovat. Což tradičně přináší centralizaci a také vliv státu, jenž si může na onu důvěryhodnou třetí stranu došlápnout. Lze najít cestu, jak záznamy v takové účetní knize věrohodně potvrdit kýmkoli? A jak?

V roce 1997 přišel britský kryptograf Adam Back s myšlenkou, že tehdejší ohromně narůstající problém s e-mailovým spamem by mohlo vyřešit počítání „hashe“, jakéhosi kontrolního součtu celého e-mailu. Back vycházel z předpokladu, že zatímco běžný odesílatel rád věnuje vteřinu výpočetního výkonu svého počítače na odeslání jednoho e-mailu, spameři si nic takového dovolit nemohou, protože jejich obchodní model stojí na rozesílání milionů e-mailů na všechny strany, a minimalizace nároků na hardware je pro ně tudíž zásadní. Příjemce e-mailu si mohl jednoduše a automatizovaně ověřit, zda hash připojený do hlavičky e-mailu odpovídá hashi, který spočítá jeho vlastní počítač, a tedy zda odesílatel tuto „investici prací“ provedl. Tak vznikl koncept proof-of-work (důkaz prací).

Adam Back si svůj objev jako správný kyberpunker nenechal patentovat a v roce 2002 jej publikoval. Pro odhalování spamu se sice hashcash příliš nepoužívá, na Backovu práci však navázal americký vývojář Hal Finney. Ani toto jméno, pokud nejste ponořeni do hlubin kryptosvěta, vám asi mnoho neřekne. Hal Finney byl druhým vývojářem přijatým do společnosti PGP Corporation, kde spolu s Philem Zimmermannem, vývojářem číslo jedna, pracoval na šifrovacím programu PGP, jenž ve své době hodně potrápil a nazlobil americkou vládu.

Hal Finney s využitím konceptu Adama Backa vytvořil „opakovaně použitelný důkaz prací“, anglicky reusable proof-of-work (RPoW).[2] Finney navrhl token podložený právě prací a zamýšlel jej užívat k regulaci nadměrného zatěžování služeb. Webová služba by za své využití vyžadovala takovýto token, jejž by vygeneroval počítač uživatele. Zátěž potřebná k výpočtu tokenu by regulovala přístup ke službě. Podstatnou novinkou Finneyho konceptu však byla především „znovupoužitelnost“ tokenu. Vytvořený a utracený token bylo možné vyměnit za token neutracený a ten znovu utratit, čímž by se předešlo nutnosti token znovu generovat prostřednictvím práce. Finney navíc kód RPoW zveřejnil pod svobodnou licencí. Do této služby se tak mohl zapojit jakýkoli programátor. S Finnovým kódem si mohl ověřit, zda získal pravý token.

Finneyho služba byla nicméně pro běžné použití komplikovaná a digitální měnu připomínala jen vzdáleně. Faktického rozšíření se nedočkala, inspirovala však jiný experiment, z něhož vzešel Bitcoin. Dne 31. října 2008 byl do jedné kryptografické e-mailové diskusní skupiny zaslán příspěvek nazvaný Bitcoin: A Peer-to-Peer Electronic Cash System, jehož autorem byl jakýsi Satoshi Nakamoto. Příspěvek popisoval „systém pro elektronické transakce bez závislosti na důvěře“ a mimo jiné používal důkaz prací, vycházející pravděpodobně z Finneyho myšlenek. To byl také jeden z důvodů, proč občas bývá Finney ztotožňován s osobou záhadného Satoshiho Nakamota. Je vcelku jisté, že jméno je přezdívka, takže dodnes není jasné, kdo je skutečným autorem Bitcoinu. Zejména po roce 2015, kdy kurz bitcoinu posílil, se z hledání Nakamotovy identity stala určitá forma posedlosti, podložená především přesvědčením, že zakladatel virtuální měny je pohádkově bohatý.

Podstatné však bylo, že příspěvek navrhoval řešení. Bitcoin by se zbavil třetí strany, jelikož by veřejně distribuoval účetní knihu, kterou Nakamoto nazval „blockchain“, řetězec bloků. Uživatelé ochotní věnovat výkon procesoru na spuštění speciálního softwaru by se nazývali těžaři a vytvořili by síť, která by blockchain kolektivně udržovala, přičemž by zároveň tímto procesem generovali novou měnu. Transakce by se vysílaly do sítě a počítače se softwarem by soutěžily v řešení nevratných kryptografických hádanek, jež by obsahovaly údaje z několika transakcí. Těžař, který jednotlivou hádanku vyřeší jako první, by získal 50 nových bitcoinů a související blok transakcí by byl přidán do řetězce. Obtížnost každé hádanky by se zvyšovala s počtem těžařů, kteří by udržovali produkci na jednom bloku transakcí, zhruba každých deset minut. Kromě toho by se velikost odměny za jednotlivý blok snižovala každých 210 000 bloků na polovinu. Nejprve z 50 bitcoinů na 25, pak z 25 na 12,5 atd., až by kolem roku 2140 měna dosáhla svého předem stanoveného limitu 21 milionů bitcoinů. Oním převratným řešením tedy byl blockchain.

Nakamotův příspěvek zprvu nebyl přijat s velkým nadšením. Kryptografové jej zkritizovali a chvíli to vypadalo, že z Bitcoinu nebude víc než nepraktická pracovní hypotéza. A tak se ji Nakamoto rozhodl ověřit praktickou demonstrací.

Začátkem ledna 2009 byla „spuštěna“ bitcoinová síť (uvozovky používám proto, že jako spuštění bývá označováno vytěžení nultého bloku bitcoinů, který obsahoval 50 bitcoinů), čímž Nakamoto dokázal funkčnost svého konceptu. A jen o pár dní později vydal pod svobodnou licencí klientský software. Jedním z jeho prvních uživatelů byl Hal Finney, k němuž také směřoval první převod, či chcete-li první bitcoinová transakce na světě. Finney dostal od Nakamota 10 BTC,[3] v dnešním kurzu asi deset milionů korun. Vskutku slušná testovací platba. Dalšími ranými uživateli a podporovateli se stali Wei Dai, tvůrce předchůdce Bitcoinu B-money, a Nick Szabo, tvůrce dalšího předchůdce Bitcoinu Bit gold. Všichni byli později podezříváni z toho, že jsou Satoshi Nakamoto, a jejich jména je dobré si v kryptokomunitě zapamatovat.

První maloobchodní transakce zahrnující fyzické zboží byla zaplacena 22. května 2010 na Floridě. Šlo o výměnu 10 000 vytěžených BTC za dvě pizzy doručené z místní pizzerie. Tím se 22. květen stal pro fanoušky kryptoměn Dnem bitcoinové pizzy a řada pizzerií, zejména v USA a v Asii, v ten den poskytuje slevu na pizzu zaplacenou bitcoinem. S ohledem na pozdější kurz BTC šlo tehdy na Floridě o pravděpodobně nejdražší pizzy na světě – a jejich kupec Laszlo Hanyecz se tímto nákupem zapsal do historie. Ve skutečnosti přitom nezaplatil přímo pizzerii. Bitcoiny poslal dobrovolníkovi v Anglii, který pak objednávku zadal kreditní kartou…

Zdá se, že Nakamotovo zapojení do aktivit kolem Bitcoinu nepřesáhlo polovinu roku 2010. V dubnu 2011 Nakamoto v komunikaci s jedním z přispěvatelů Bitcoinu připustil, že se „přesunul k jiným věcem“, a od té doby se po něm slehla zem. Zajímavé je, že zhruba milion bitcoinů, které Nakamoto vytěžil v raných dobách této kryptoměny, zůstalo netknuto. Sledování pohybů na pionýrských účtech totiž patřilo k oblíbeným kratochvílím Nakamotových hledačů. Fakt, že původní bitcoinové těžební účty zůstávají netknuté, nahrává domněnce, že Nakamoto někdy po roce 2011 zemřel. Z výše uvedených pánů tuto smutnou skutečnost splňuje jen Hal Finney, jenž v roce 2014 podlehl amyotrofické laterální skleróze. Mezi kandidáty, kteří se mohou skrývat za Satoshiho Nakamota, nicméně zůstává několik desítek osob, živých i mrtvých, včetně Adama Backa.

Dost hledání Satoshiho a vzpomínek na staré časy. To, co se stalo potom, je už historie. Přes několik zakopnutí se Bitcoin stal zakladatelem rodiny kryptoměn, více či méně odvozených z jeho zdrojového kódu a Nakamotových prvotních myšlenek, k nimž se tvůrci jiných kryptoměn vztahovali a vyrovnávali se s nimi. Podstatné je, že za celou dobu existence Bitcoinu se v jeho kódu objevila jen jediná závažná bezpečnostní chyba a ta byla napravena ještě v počátcích.[4]

Opusťme nyní historii Bitcoinu a podívejme se detailněji na jeho technologické pozadí.

Technologie Bitcoinu

Představuje Bitcoin první virtualizovanou měnu na světě? Určitě ne, viz třeba kamenné disky Rai na mikronéských ostrovech Yap, které se často fyzicky nepřenášejí. Dnes je však obecně známou virtuální měnou.

Už zaznělo, že blockchain funguje jako jakási veřejná účetní kniha bitcoinových transakcí. Jde o jednu ze základních technologií kryptoměn a také jeden z hlavních myšlenkových průlomů, s nimiž se můžeme setkat i mimo kryptoměny. Blockchain je veřejná databáze transakcí, která věrohodně identifikuje původce a jeho souhlas s transakcí formou digitálního podpisu, jakož i příjemce transakce. Tuto databázi je možné sdílet, aniž ji kdokoli ze sdílejících může věrohodně modifikovat. Bitcoin pak definujeme jako řetězec digitálních podpisů. Každý majitel převede bitcoin na dalšího tak, že digitálně podepíše hash[5] předchozí transakce a veřejný klíč[6] dalšího majitele a přidá je na konec „mince“. Příjemce platby pak může podpisy, respektive celý předchozí řetězec vlastnictví ověřit.

Věrohodnost transakce zajišťuje kryptografický podpisový postup, jenž každý záznam spojí s předchozím i následujícím záznamem v blockchainu. Tím vzniká souvislý řetězec záznamů (odtud koneckonců pochází i slovo blockchain), u něhož máte jistotu, že žádný záznam nebyl změněn. Pokud by ke změně došlo, neseděl by kontrolní součet následujícího řetězce, a navíc by se takový záznam lišil v ostatních verzích blockchainu uložených na ostatních nodech neboli uzlech.[7]

Berme tedy za dané, že operaci můžete jako původce autorizovat a zadat jejího adresáta a že se rovněž vše zaznamená do systému, v němž se informace decentralizovaně rozšíří, takže vaše zaznamenané nároky vidí všichni účastníci systému, aniž je mohou změnit.

Druhým podstatným bodem je, že bitcoin neexistuje fyzicky, ale pouze virtuálně. Nejrůznější mince či papírové kartičky, které se jako bitcoiny tu a tam objevují, jsou buďto marketingové předměty, nebo fyzické – a tudíž i poněkud nebezpečné – reprezentace digitální existence bitcoinu. Každý bitcoin je unikátní, má své „sériové číslo“ a jeho menší části vznikají vydělením z tohoto původního bitcoinu. Menší části existují jako záznam o vydělení, tedy transakce, z původního bitcoinu. Na první pohled to může znít trochu jako magie, ale o většinu z ní se stará bitcoinová síť, aniž do ní uživatel musí pronikat. Běžná bitcoinová peněženka vám jednoduše ukáže, kolik bitcoinů v ní máte, a nezatěžuje vás technikáliemi, například že vlastníte jednu polovinu tohoto bitcoinu a jednu desetinu tamtoho bitcoinu. Místo toho vám ukáže, že vlastníte 0,6 BTC.

Vlastníkem bitcoinu je ten, kdo disponuje jeho veřejným a privátním klíčem. A protože je Bitcoin postavený na kryptografii, je tento nárok nezvratitelný. Kdokoli je vlastníkem veřejného a privátního klíče, je faktickým vlastníkem dotyčné „peněženky“, ať si o tom zákon myslí, co chce. Privátní klíč nelze zpětně zrekonstruovat, takže pokud například soud nařídí vydání bitcoinu, stane se tak pouze vydáním obou klíčů. Pokud privátní klíč ztratíte, neexistuje žádný opravný systémový prostředek k prokázání nároku. Kdo má klíč, má i nárok.

Veřejný klíč je vlastně adresou bitcoinové peněženky a není ho těžké získat: příjemce platby ho musí odesílateli sdělit, aby šlo operaci provést. Zatímco privátní klíč je nutné důsledně chránit, veřejný klíč nikoli. Určitá opatrnost je ovšem namístě. Veřejný klíč umožňuje vidět, kolik bitcoinů je v konkrétní peněžence uloženo. Standardně není zřejmé, kdo je jejím držitelem, ale pokud svou identitu spojíte například na webu s veřejným klíčem, bude jednoduché zjistit, kolik bitcoinů vlastníte.

Při uvažování o blockchainu je tedy nutné si uvědomit několik věcí. Obecně se spojuje s evidencí virtuální měny (typicky bitcoinů), jenže evidovat může vlastně jakoukoli transakci, jak digitální, tak fyzickou. Specializovaným blockchainům se někdy říká sidechain (a v případě měn také altcoiny, někdy hanlivě přezdívané shitcoiny). V knize však budu vždy mluvit obecně o blockchainu a bitcoinech, a to s vědomím, že zjednodušuji ve prospěch pochopení na úkor přesnosti.

Součástí konceptu blockchainu jsou i takzvané chytré smlouvy, tedy ujednání typu POKUD–POTOM, které se v systémech navázaných na daný blockchain automaticky provedou při splnění určitých podmínek. Často uváděným příkladem je „pokud dlužník nezaplatí za auto (napojené do blockchainu), věřitel získá nejen vlastnické, ale i užívací právo“. Kromě situací, kdy je třeba něco potvrdit externě („pošli bitcoiny, pokud poslal eura“, což nelze zjistit bez přístupu na účet, a tedy prostředníka, který ho zajistí), tedy nepotřebujete prostředníka. Zároveň však tyto chytré smlouvy znamenají obrovské riziko v případě selhání, chyby či zneužití. Skutečnost, že se nelze odvolat k nejvyšší autoritě a zvrátit například podvod, je velmi frustrující.

Fakt, že transakce je zaznamenána v blockchainu, ještě neznamená, že toto právo obecně uznávají jiné systémy, například policejní, právně-soudní nebo i zločinecký svět. Zejména právní nároky na záznamy v blockchainu jsou v řadě států diskutabilní.

Identifikace je jednoznačná v rámci blockchainového systému, ale ten vás nemusí nijak spojovat s vaším reálným jménem a příjmením. Systém je tedy na první pohled pseudonymní. To však neznamená, že propojením různých databází nelze vaši jinou totožnost s nějakou mírou pravděpodobnosti určit. Vysledování a dohledávání původců plateb v blockchainových systémech je zajímavá a svébytná disciplína, a s jistotou anonymity tedy rozhodně nepočítejte. Některé kryptoměny se nicméně snaží vysokou míru anonymity podporovat. U Bitcoinu to nebylo záměrem.

Transakce v blockchainu jsou zpoplatněny podílem z každé operace. Ostatní účastníky to motivuje potvrzovat transakce v rámci systému a podílet se tak na jeho chodu, ale taky to znamená omezení. Výše poplatků představují minimálně u Bitcoinu problém pro mikrotransakce, přestože řada úprav po roce 2018 už vedla ke značnému zlepšení.

Decentralizace blockchainu znamená běžný provozní stav. Blockchain je standardně uložen v plné či zkrácené verzi na tisícovkách bitcoinových uzlů. Taková decentralizace představuje obranu před ovládnutím či regulací, tedy centralizací. Záleží však na velikosti systému – každý z nich je možné ovládnout získáním nadpoloviční části uzlů stvrzujících transakce. Některé implementace blockchainu se tomu snaží předejít postupy, jako je důsledné rozdrobení uzlů mezi všechny uživatele. Což má rovněž negativní následky (obtížnější implementaci, nižší rychlost či komfort atd.). V každém případě je zřejmé, že decentralizace blockchainu je nákladná; tuto nákladnost má vyvážit hlavní výhoda kryptoměn, tedy fakt, že v nich nefiguruje potenciálně zaujatý prostředník.

Decentralizace sítě není jen její silnou stránkou, ale také výraznou slabinou. Takto navržená síť je totiž náchylná k takzvanému útoku Sybil. Tento druh útoku zapojuje velkou část uzlů sítě, zdánlivě bezpečných a patřících různým lidem, ve skutečnosti však v rámci útoku ovládaných stejnou osobou, která zůstává ve stínu. Během útoku se uzlům podaří celou síť přesvědčit, že dotyčné záznamy v blockchainu mají být legitimně přepsány. Blockchainové sítě se brání zdražováním poplatků za takové operace, takže maximum, které lze při útoku ukrást, je menší než náklady na jeho provedení. Nevyhnutelným důsledkem jsou vysoké náklady. Systém má obří účet za elektřinu, a zanechává tedy i obrovskou uhlíkovou stopu. Tato hluboká neekonomičnost je vlastností, nikoli chybou. Jde o náklad, který udržuje útoky Sybil na uzdě. Neekonomičnost sítě se projevuje i tím, že většina aktivit v blockchainu spočívá pouze v jeho udržování, nikoli v nákupu nebo prodeji kryptoměny. Za jeden den se na sklonku roku 2021 uskutečnilo jen asi 27 000 „ekonomicky smysluplných“ transakcí s bitcoiny, přičemž 75 % z nich tvořily meziburzovní transakce. Celkově pouze 2,5 % transakcí s bitcoiny představuje situaci, kdy někdo od někoho něco kupuje. Celosvětově je to méně než pět transakcí za minutu. Na celosvětovou měnu takového rozsahu to rozhodně není mnoho! Tato čísla vzbuzují pochybnosti nad použitelností bitcoinu jako regulérní měny. V těch totiž probíhá nesrovnatelně vyšší počet transakcí.

Díky veřejnému sdílení blockchainu jsou pohyby v něm veřejně přístupné.[8] Lze tedy odvodit stavy jednotlivých účtů i jejich vzájemné vazby. To je vlastně největší posun finančního paradigmatu ve světě, jak ho známe dnes. Jistě, nikde v blockchainu není zaznamenáno, jakou adresu používáte právě vy, nárok na ni se v systému prokazuje vlastnictvím tajného klíče, a adresy navíc mají být jednorázové. Jenže často nejsou. Stačí, abyste adresu někde veřejně uvedli a spojili se sebou. Adres si sice můžete zdarma vygenerovat mraky, ale problém přetrvává a stává se vlastností, protože jednotlivé adresy na sebe odkazují.

Blockchain zaznamenává transakce, nikoli saldo (transakce nemusí být platba). To si musíte spočítat vy sami nebo vaše aplikace. Stejně tak je „poněkud“ nejisté vlastnictví účtu, jež (připomínám) prokazujete znalostí tajného klíče.

Transakce v blockchainu nějaký čas trvají. Je potřeba, aby se blockchain dostatečně nasdílel a ověřil. Zvláště u Bitcoinu není rychlost zrovna závratná, ostatní systémy se s tím vyrovnávají lépe. (O rychlosti plateb ještě budeme hovořit.) Malé platby lze však provést okamžitě i v Bitcoinu.

Lidé si málo uvědomují, že blockchain Bitcoinu sám o sobě nezná dluhy. Nemůžete do blockchainu zaznamenat, že vám někdo něco dluží. Pokud nějaké systémy půjčují bitcoiny, využívají přitom vlastní evidenční systém. Scénář seriálu Mr. Robot (vymazat dluhy u clearingové firmy) je tedy stále možný.

Řadu výše uvedených nevýhod i výhod se snaží různé blockchainové systémy řešit různými způsoby. Na každé ALE bohužel existuje nějaké AVŠAK generující další ALE.

Jak funguje platba bitcoinem

Aleš chce Blance poslat 1 BTC a má svou bitcoinovou peněženku (například na mobilu či Blockchain.com). K tomu, aby peníze poslal, potřebuje Blančin veřejný klíč, respektive adresu (hash veřejného klíče), a svůj privátní klíč. Klíče vypadají jako náhodné shluky alfanumerických znaků.

Blančin veřejný klíč Aleš získá například oskenováním QR kódu, načtením přes NFC nebo prostým opsáním; svůj privátní klíč má uložený v aplikaci a slouží mu jako důkaz vlastnictví peněženky. Proto je dobré si vybrat důvěryhodného dodavatele peněženek, který si klíč nepřivlastní.[9]

Jak Aleš transakci provede? Zadá platební příkaz, v němž vyplní částku a Blančin veřejný klíč. Peněženka vygeneruje zprávu o transakci obsahující vstupy, částku a výstupy.

Vstupy obsahují informace o bitcoinech, které byly dříve odeslány na Alešovu adresu. Představte si například, že Aleš dříve obdržel 0,6 BTC od Ctirada a 0,6 BTC od Davida. Nyní, aby bylo možné poslat 1 BTC Blance, musí existovat dva vstupy: jeden vstup 0,6 BTC původem od Ctirada a jeden vstup 0,6 BTC původem od Davida. Protože Alešova peněženka neobsahuje jeden celý původní bitcoin, musejí se do transakce uvést oba vstupy.

Převáděná částka, kterou chce Aleš poslat, je v tomto případě 1 BTC.

Definované jsou také dva výstupy. Prvním je 1 BTC na adresu Blanky. Druhým je 0,2 BTC vrácený Alešovi jako „drobné“. Tento druhý výstup se vypočítá jako součet vstupů 0,6 + 0,6 = 1,2 minus částka, kterou chce Aleš poslat, tedy 1 BTC. Vypadá to složitě, ale je to logické a tento postup mimo jiné zajišťuje, aby nebylo možné jeden bitcoin utratit vícekrát.

Tento platební příkaz Alešova peněženka digitálně podepíše jeho privátním klíčem a odešle nejbližšímu nodu – ve skutečnosti to může být cokoliv s implementovaným validačním mechanismem, i běžná peněženka.

Node ověří, zda má Aleš dostatek bitcoinů k provedení transakce – zpětně prohledá všechny záznamy v blockchainu podle ID předchozí transakce (sečte všechny transakce na tomto účtu) – a také zkontroluje Alešův digitální podpis, tedy fakt, že odesílatel zná Alešův privátní klíč. Pokud jsou náležitosti v pořádku, začne node požadavek na transakci posílat na další nody, do takzvaného mempoolu, dokud se nerozšíří do celé sítě. Požadavek na platbu je v tomto okamžiku ve stavu „pending“, čekající na vyřízení.

Zde k transakci přistupuje specializovaný node nazývaný miner,[10] tedy těžař. Ten ověří, že Alešovy klíče mají přístup ke vstupům (tj. k adrese či adresám, odkud předtím obdržel bitcoiny, o nichž tvrdí, že je ovládá). Těžaři také shromáždí seznam dalších transakcí, které byly do sítě vysílány přibližně ve stejnou dobu jako Alešova transakce, a vytvoří z nich blok. Každý těžař, jenž dokončil „důkaz práce“, může navrhnout nový blok, který bude „připojen“ k řetězci s odkazem na poslední blok. Tento nový blok je pak vysílán do sítě. Pokud ostatní účastníci sítě (nody) odsouhlasí, že jde o platný blok (tj. transakce, které obsahuje, se řídí všemi pravidly protokolu a správně odkazuje na předchozí blok), předají jej dál. Nakonec na něj naváže další těžař tím, že na něj při návrhu dalšího bloku odkáže jako na předchozí blok. Všechny transakce provedené v předchozím bloku nyní budou „potvrzeny“ dalším těžařem. S přidáváním bloků do řetězce se počet potvrzení Alešovy transakce zvyšuje.

Počet potvrzení je důležitý pro obchodníka přijímajícího platbu. Pouhé jedno potvrzení by teoreticky (za určitých nákladů) bylo možné zfalšovat. Pokud platbu ještě žádný node nepotvrdil, může být zrušena. Jedno potvrzení se považuje za dostatečné pro drobnější platby do tisíce dolarů. U transakcí s žádným a jedním potvrzením je možný podvod zvaný dvojí výdaj (double-spend attack). Dvojí výdaj je postup, při kterém se uživatel pokouší utratit stejné peníze vícekrát. Větší platby potřebují v závislosti na své výši šest potvrzení, ale také třeba šedesát. Počet potvrzení je ovšem věcí obchodníka a jeho důvěry, nesouvisí s bitcoinovou sítí jako takovou. Již při šesti potvrzeních jsou však náklady na útok (a tedy například dvojí utracení bitcoinů) tak vysoké, že se nevyplatí. Proto se šest potvrzení obecně bere za dostačující. Je však třeba pamatovat, že vítězí největší počet potvrzení. Pokud je nějaká verze platby ověřena více nody než ta vaše, dostává přednost a nemáte se jak odvolat.

Vzhledem k tomu, že potvrzení se generují po deseti minutách, je na šest potvrzení potřeba čekat hodinu, což rychlost platby značně zpomaluje. Je spravedlivé připomenout, že jiné kryptoměny to mají jinak. Ethereum například doporučuje 12 potvrzení, která jsou k dispozici za tři minuty; Litecoin má šest potvrzení za 15 minut a například Ripple má transakce potvrzené prakticky okamžitě.

Poplatky za odeslání bitcoinu se mohou pohybovat od několika centů až po sto dolarů. Důvodem velkých rozdílů je skutečnost, že poplatky za bitcoiny jsou závislé jak na nabídce a poptávce (tj. na tom, jak je síť v daném okamžiku přetížená), tak i na velikosti transakce. Pokud má vaše transakce mnoho vstupů, zabere více místa v bloku a bude vyžadovat vyšší poplatek. Chcete-li například poslat 10 bitcoinů, s velkou pravděpodobností bude vaše transakce vyžadovat více vstupů, než když chcete poslat jeden. Transakce v hodnotě 10 BTC se může skládat z 5 + 2 + 1 + 1 + 1 (tedy celkem 5 vstupů), zatímco transakce v hodnotě 1 BTC může mít jen dva vstupy, jako v našem příkladu s Alešem a Blankou. Řada peněžek také umožňuje nastavit velikost odměny za ověření transakce, takže pokud nespěcháte, můžete nastavit poplatek co nejnižší, aby jej těžař zpracoval, až bude síť méně zahlcená. Naopak zvýšením poplatku si můžete zajistit, že vaše transakce budou zpracovány okamžitě.

Celý výše uvedený postup je poněkud složitější a má více verzí. Téhle se říká pay-to-public-key-hash – to proto, že se ve skutečnosti platí na hash veřejného klíče, ne na samotný klíč. Tím se zajišťuje anonymita, či spíše pseudonymita. Je zde také celá řada mechanismů, jež zde nepopisuji a které zajišťují lepší technickou proveditelnost transakce a její vyšší bezpečnost v decentralizovaném prostředí.

Obecně však platí, že blockchainový kryptografický mechanismus zajišťuje, že aby systém správně fungoval, nikdo nemusí nikoho konkrétního znát ani mu důvěřovat. Kryptografické protokoly se postarají, aby byl každý blok transakcí prokazatelně připojen k tomu předchozímu v dlouhém, transparentním a neměnném řetězci, a vytvářejí tak veřejnou účetní knihu. Proces, jenž ji udržuje bez nutné důvěry k třetí straně, se nazývá těžba. Základem sítě uživatelů bitcoinu, kteří mezi sebou obchodují s kryptoměnou, je tedy síť těžařů zaznamenávajících tyto transakce do blockchainu.

Zaznamenat řetězec transakcí je pro moderní počítač triviální, ale samotná těžba je náročná, protože software Bitcoinu tento proces uměle prodlužuje. Bez dodatečné obtížnosti by lidé mohli transakce falšovat, aby se obohatili nebo přivedli jiné lidi na mizinu. Mohli by do blockchainu zapsat podvodnou transakci a navršit na ni tolik triviálních transakcí, že by bylo nemožné podvod rozplést. Ze stejného důvodu by bylo snadné vkládat podvodné transakce do minulých bloků. Síť by se stala nepřehlednou, spamovou změtí konkurenčních účetních knih. Ono umělé prodloužení procesu se jmenuje proof-of-work (PoW), tedy důkaz prací. Kombinace důkazu práce s dalšími kryptografickými technikami byla další průlomovou myšlenkou. Software Bitcoinu upravuje obtížnost, které těžaři čelí, aby síť omezila počet transakcí v novém bloku o velikosti jednoho megabajtu každých deset minut.

Proč je blockchain revolucí?

Z výše uvedeného již krystalizuje ona revoluční změna, kterou blockchain může přinášet. Zaprvé je to totální svoboda: zbavíte se mezičlánků a platíte jen spravedlivou odměnu těm, kteří se podíleli na vaší transakci. Zadruhé je to naprostá otevřenost: každý, kdo o vás chce něco vědět, se to může dozvědět.

A někde u těchto dvou bodů leží pomezí revoluce. Hodnocení blockchainu může sahat od celospolečensky užitečné změny přes pouhé přeskupení zdrojů od jedněch k druhým až po revoluci, která požere své děti. Záleží na tom, jak rychle se nám v případě akceptace blockchainu podaří vstřebat přinesenou změnu.

Zachování si určité úrovně soukromí obnáší u kryptoměn více práce a přemýšlení. Zatímco dnes vás před zvědavýma očima schovají banky, které vaše záznamy nedávají veřejně všanc, při platbě kryptoměnou si může vaši finanční bilanci projít každý, kdo má dostatečnou motivaci a znalost. S kryptopeněženkou se prostě zachází jinak než s tou běžnou.

Neučebnicové příklady užití blockchainu

Pojďme se podívat na pár modelových příkladů užití technologie blockchainu. Představte si třeba, že každý měřič spotřeby energií zaznamenává údaje do blockchainu. (Ponechme teď stranou, že k tomu, aby to bylo velmi užitečné, by to musel dělat dost často, třeba jednou za vteřinu, což by přineslo jisté problémy s bobtnáním dat, energetickou náročností samotného vyřízení transakce nebo nutnost agregace.) K čemu by takové řešení ukládání dat o spotřebě bylo dobré? Energetici by se mohli okamžitě podívat, kde jim teče kolik elektřiny. Data by byla volně použitelná pro kohokoli. Odečet elektřiny by nemusela provádět jedna firma jako dnes, ale mohli byste si ji vybrat. Firmě byste sdělili adresu elektroměru, adresu peněženky a ona by zařídila odečet a zároveň by vám mohla zajistit všechny dodatečné služby: řekla by vám, kolik elektřiny jste za co spotřebovali a jak jste mohli ušetřit – čistě na základě veřejně dostupných dat. Nebyli byste obětí dnešního data deadlocku, kdy vám distribuční společnosti nedovolí přístup k datům z elektroměrů, abyste náhodou nevěděli, jakou máte průběžnou spotřebu, a kdy si pro takové účely musíte instalovat podružné měřicí zařízení. Při konkurenci těchto dodatečných služeb byste nebyli vázáni na poskytovatele samotného měření. A taky by se zřejmě objevila řada služeb, které dnes ani neumíme domyslet. Například sledování spotřeby elektřiny v síti a routovací protokoly pro elektřinu, které by si obstarali výrobci elektřiny nebo její distributoři. Energetická burza by získala predikce spotřeby. Prodejci taktéž. Co dál? Kdo to ví? O tom to celé je: hranice nikdo nezná a dnes domýšlené příklady užití jsou vlastně jen vratkým začátkem. Vše ale výměnou za to, že stačí malý přešlap a vaše adresa v blockchainu se propojí s vaší skutečnou fyzickou totožností. Vadí? Nevadí?

U lékařských záznamů je možné využití ještě zřejmější. Ať přijdete k jakémukoli doktorovi, bude stačit, když mu ukážete svou „adresu“, a on hned uvidí, jaké zdravotní problémy máte a s čím vás kdo léčil. Veškeré záznamy si stáhne. Má to ovšem své praktické problémy, například ten, že zdravotnictví ve většině států se bez toho zatím dobře obešlo a není to ten hlavní problém, který ho trápí. Představa je víc sexy na konferencích než v reálné praxi. Totéž a snáze můžete navíc získat i z centralizované databáze, „pouze“ jste tou centralizací vydíratelní.

Ještě ulítlejší jsou představy ze světa Internetu věcí. Třeba lednička, která zaznamenává uložené potraviny. Prodejce pak může vzdáleně analyzovat vaši spotřebu a pomocí umělé inteligence vám nabízet nejlepší ceny na dodávku toho, co budete příští týden potřebovat. Tohle spíš vypadá na řešení problému, který povšechně neexistuje nebo má méně sofistikované a nenáročné řešení typu „ono asi došlo máslo, tak ho radši koupím“.

Které implementace blockchainu se naopak považují za úspěšné nebo nadějné?

1. Obchodní transakce na poli virtuálních měn, ale i akciových trhů. S blockchainem experimentuje Nasdaq na svém privátním akciovém trhu.

2. Digitální vlastnictví – obecně všechny druhy dematerializovaných digitálních statků a nároků, jako jsou akcie, podíly, body v různých členských klubech a programech nebo třeba vlastnictví vzácných předmětů z her nebo NFT.

3. Ukládání dat sdílecími službami peer-to-peer (P2P), které však opustily centrální databáze ve prospěch decentralizované obdoby blockchainu. Představte si „globální cloud“, v němž vaše nároky k souborům i platby za jejich uložení běží digitálně a vy nemusíte řešit žádné podstatné vlastní úložiště ani nic dalšího. Podívejte se na IPFS – InterPlanetary File System.

4. Identity management a tvorba digitální identity, která nakonec (zejména v případě úspěchu blockchainu) může být důležitější než ta fyzická. Ambiciózní byl například v roce 2015 spuštěný OneName, jenže skončil o čtyři roky později bez úspěchu.

Ne nadarmo se za jednu z velkých příležitostí pro implementaci blockchainu považují služby digitální identity. Pamatujete si, jak o vítězství v této oblasti bojoval Microsoft Passport, Sun Liberty Alliance a opensourcové OpenID? A vybavíte si, jak to vyhrály Google a Facebook čistě proto, že nabízely identitu, kterou řada lidí už měla a prostě ji používala? Bude to teď jinak? Vyhraje zase čistý pragmatismus, tedy že smysl má ta digitální identita, která se již používá, a je tedy kryta nějakou službou? Po pěti letech od chvíle, kdy identita distribuovaná pomocí blockchainu byla považována za zajímavou, se popravdě řečeno žádné podobné řešení neuchytilo. Dál převládá registrace e-mailem a heslem nebo přihlášení přes Google a Facebook. Jedinou novinkou je přihlášení přes Apple ID, při němž Apple vygeneruje proxy e-mailovou adresu, takže vás nemohou otravovat spamy. A časem pravděpodobně někdo z technologických gigantů přidá přihlášení bez hesla. Směřuje k němu jak Google, tak i Facebook a Apple. Jak takovou dardu ustojí distribuované identity, které se ještě ani nestihly uchytit?

Dlužno také dodat, že největší přínos dnešních systémů digitálních identit u Bitcoinu spočívá v tom, že se snaží řešit problémy, které by bez Bitcoinu nevznikaly: nejrůznější podvody a útoky na digitální identitu a peněženku. Řeší také omezení přístupu k datům, která jsou v blockchainu jinak veřejně přístupná, abyste nebyli zatíženi spoustou digitálních klíčů.

Negativní dopady kryptoměn

Články o kryptoměnách oscilují mezi nadšením a zavržením. To je přirozený cyklus, který kopíruje takzvanou hype křivku. Každá technologie ve své rané fázi nasbírá své evangelizátory i odpůrce. Ti ji buď přijímají, nebo odmítají v závislosti na tom, zda má technologie potenciál spíš posílit, nebo oslabit jejich sociální a ekonomický kapitál. Stručně řečeno, zda se jim vyplatí technologii podporovat, nebo odmítat.

Hype křivka zobrazuje jak vrchol přehnaných očekávání spojených s určitou technologií, tak následný propad odrážející podcenění jejího dlouhodobého dopadu. Česky bychom mohli hovořit o křivce nabuzení či ještě lépe nažhavení trhu, přičemž právě termín „nažhavení trhu“ dobře ilustruje, co se křivka snaží vysvětlit: způsob, jakým se nové technologie dostávají na trh a prosazují se.

Ukázkový model hype křivky

Zdroj: Gartner, 2003–2015

Hype křivka (Hype Cycle) je čtvrt století stará metodika společnosti Gartner sloužící k vizualizaci příchodu nových technologií na trh. Jako „zákon“ (či spíše empirickou poučku) ji definoval již v sedmdesátých letech vědec a futurolog Roy Amara větou: „Máme sklon přeceňovat význam nových technologií v krátkodobém horizontu a podceňovat jejich dopad v horizontu dlouhodobém.

Z našeho pohledu je podstatný vývoj hype křivky. V první fázi vzestupu a vrcholu dochází k intenzivnímu žhavení trhu tvůrci, ranými investory, prvotními fanoušky a těmi, co zkoušejí všechno nové, nakonec se připojí média. Ta jsou v posledních letech velmi polarizující a snaží se novinku vykreslit buď jako úžasnou, nebo nesmyslnou, to podle naturelu svých čtenářů a redakce. V této fázi dochází k vyhraňování zájemců na evangelizátory a popírače, přičemž argumenty se stávají stále méně technickými či ekonomickými, zato stále více dogmatickými.

Teprve po fázi deziluze, kdy novinka není schopna více či méně dostát slibům evangelizátorů, si technologie najde své tržní umístění a přejde do standardního produktivního období, v němž je posuzována již především podle svých technických a ekonomických přínosů.

Gartner každoročně vydává svou hype křivku, na níž popisuje, v jaké její části se která technologie nachází (viz graf níže).

Hype křivka nastupujících technologií za rok 2022

Zdroj: Gartner, srpen 2022

Snažím se být objektivní, ale rychle si povšimnete, že jsem ke kryptoměnám značně rezervovaný. Přitom s nimi mám hlubokou osobní zkušenost; od počátku jsem patřil mezi profesionální těžaře. Dalo by se tedy předpokládat, že z nich budu opravdu nadšený, jenže opak je pravdou. Vidím v nich velké množství problémů, jak technických, a tedy pravděpodobně překonatelných, tak i koncepčních, těžko řešitelných. Uvědomuji si, že kryptoměny řeší řadu problémů „starého světa“, jenže zároveň přinášejí hromadu hlubokých nových problémů.

Zátěž pro životní prostředí

Celou touto knihou se jako červená nit táhne pojem „náklady na změnu“, tedy náklady na přechod ze stávajícího uspořádání k novému. A právě u kryptoměn si uvědomuji, jak velké tyto transakční náklady jsou a jak náročné by pro společnost bylo je akceptovat.

Velmi často zmiňovaným problémem je energetická náročnost blockchainové a speciálně bitcoinové sítě na vlastní provoz. Již jsme si vysvětlili, že to nevyhnutelně souvisí s obranou před útokem Sybil, jemuž se vlastně nelze vyhnout. Útok Sybil je určitou obdobou padělání klasických peněz; ani tomu se nelze vyhnout, můžeme pouze natolik zvýšit náklady nutné k jeho úspěchu, aby se nevyplatilo. Jenže na rozdíl od padělatelství není v obraně před útokem Sybil přítomen odstrašující prvek represe, kdy i neúspěšný útočník musí počítat s dopadením a vážnými sankcemi. Ve světě kryptoměn však sankce proti útočníkovi neexistují, a nemají tedy odrazující efekt.

Bitcoin je nechvalně známý tím, že spotřebovává tolik elektřiny jako Nizozemsko (údaj za rok 2021). Jenže existuje přibližně 10 000 dalších kryptoměn, z nichž většina využívá podobnou infrastrukturu, a proto v souhrnu spotřebovávají neudržitelné množství elektřiny.

Již jsem zmínil, že zhruba 90 % objemu transakcí v blockchainu Bitcoinu není spojeno s ekonomicky smysluplnými aktivitami. Jinými slovy: 90 % uhlíkové stopy Bitcoinu spočívá v pokusu vytvářet pseudonymitu a decentralizaci, nikoli provozovat transakce. To je obrovské číslo, které představuje velkou výzvu pro budoucnost. Jakákoli měna, v níž naprostá většina transakčních nákladů souvisí s jejím provozem, bude rozporována a najdou se její vyzývatelé. Ti mohou být (a dnes již zcela běžně jsou) jak z kryptosvěta, kde existuje celá řada alternativních „coinů“, které se více či méně úspěšně snaží s problémy vypořádat, tak ze světa klasických měn. Součástí takové soutěže by ovšem mělo být i stanovení nákladů na provozování klasických (tzv. FIAT) měn, u nichž náklady na provoz mimo jiné spočívají v inflačně-deflačním ovlivňování měny a v dalších aspektech. A také porovnání těchto aspektů.

Pokud má mít kryptoekonomika ve větším rozsahu smysl, musí se výrazně snížit její uhlíková stopa odstraněním ověřovací metody proof-of-work (PoW). Jenže jsme si také řekli, že tato metoda potvrzení a ověření je klíčovým prvkem, nelze ji jen tak odstranit. Bylo by nutné ji nahradit.

Dva hlavní kandidáti jsou proof-of-space-and-time (PoST), tedy důkaz prostorem a časem, a proof-of-stake (PoS), tedy důkaz sázkou.

- Proof-of-space-and-time (PoST) reguluje a zpoplatňuje těžbu tím, že místo výpočtů plýtvá prostor datového úložiště, jehož pořízení stojí rovněž peníze, ale není tak náročné na energie.

- Proof-of-stake (PoS) funguje formou zástavy mincí. Při stakingu dá ověřující do zástavy své mince jako sázku na ověření transakce. Mince jsou po dobu ověřování uzamčeny, pokud by s nimi však chtěl ověřující obchodovat, může sázku zrušit. Proběhne kontrola, zda jsou transakce v bloku správné. Pokud ano, přidá ověřující blok do blockchainu a za svůj příspěvek obdrží kryptoměnovou odměnu. Pokud však ověřující navrhne přidání bloku s nepřesnými informacemi, ztratí jako trest část svých vsazených podílů. Nákladem je tedy možnost ztráty mincí a také nemožnost s nimi po dobu sázky zacházet.

Zatímco v prvním případě (PoST) dochází k devastaci obrovského množství pevných disků, v druhém případě (PoS) existuje řada závažných technických problémů. Tým kryptoměny Ethereum vyvíjel technologii proof-of-stake více než sedm let a z proof-of-work na ni přešel v rámci procesu Merge 15. září 2022. Bohužel se přechod udál v posledních chvílích psaní této knihy, takže nemůžeme zaznamenat žádné ponaučení. Snad jen časté obavy, že nyní budou o Ethereu rozhodovat ti, kdo dnes drží velké částky etherea a mohou je „vsázet“ do procesu ověřování.

Proof-of-stake možná pomůže zmírnit energetickou náročnost kryptoměn, otevře však další pole problémů. Jeho principem je sázka kryptoměny, což umožní na systému participovat především lidem, kteří mají nejvíc, a zdaňovat transakce těch, kteří mají méně, což zvyšuje centralizaci. Je to další riziko vedoucí ke zvyšování vlivu bohatých. A právě Ethereum již dnes trpí značnou centralizací, kdy nadpoloviční většinu bloků vytěžila trojice těžebních poolů.

Další významnou negativní externalitou je tvorba elektronického odpadu. I v tom Bitcoin předstihl Nizozemsko. Aby si těžaři udrželi konkurenceschopnost, musejí svá zařízení intenzivně využívat a často je obměňovat. Průměrná životnost ASIC mineru používaného při těžbě kryptoměn je pouhých šestnáct měsíců – načež se změní v elektronický odpad, protože je k jinému účelu nepoužitelný.

ASIC je jakýkoli zákaznicky navržený integrovaný obvod, který je na něco specializovaný. Nejde o běžný, univerzální počítač. ASIC miner je specializovaný na těžbu kryptoměn a optimálně uzpůsobený pro jednu konkrétní kryptoměnu, nebo přesněji řečeno k řešení jednoho konkrétního kryptoalgoritmu. Oproti tomu mining rig je sestavený ze standardních počítačových dílů, především pak z výkonných grafických karet. To mu dává zpravidla menší výkon při stejných nákladech, ale lze jej snadněji použít pro těžbu jiné kryptoměny či pro zcela jiné výpočetní úkoly.

Jak vypadají specializované těžební stroje? Bitmain Antminer S5 patřil svého času mezi nejpopulárnější těžební stroje ASIC. Na trh byl uveden v roce 2014 s cenou kolem 400 dolarů a sloužil především k těžbě bitcoinu. Kvůli větrákům dělal větší hluk než běžný vysavač

Sice je pravda, že firmy v bankovním a technologickém sektoru také produkují spoustu elektronického odpadu. Jejich majitelé se však snaží svá zařízení zachovat po co nejdelší dobu. Naopak základním předpokladem těžby kryptoměn je, že s ostatními těžaři závodíte o co nejrychlejší pálení elektřiny a výměnu zařízení, abyste získali jakoukoli rychlostní výhodu.

Lákavé pole pro podvody všeho druhu

Obecně jsou kryptoměny zodpovědné za masivní vlnu kriminality zahrnující podvody, krádeže, daňové úniky nebo i financování darebáckých států, jako je třeba Severní Korea, které samy organizují například ransomware útoky. Žádné z těchto tvrzení se obhájcům kryptoměn sice nelíbí, ale dnes už jde o nevyvratitelný fakt.

Častý typ podvodu je založený na schématu pump and dump (P & D), který spočívá v umělém navyšování ceny vlastněných aktiv (dříve typicky akcií, nově i kryptoměn) pomocí nepravdivých nebo zavádějících pozitivních prohlášení s cílem prodat levně nakoupená aktiva za vyšší cenu. Jakmile podvodníci své nadhodnocené akcie prodají (dumpují), cena klesne a investoři přijdou o své peníze. Nejčastěji se tak děje u kryptoměn s malou kapitalizací, jejichž kurz lze jednoduše ovlivnit.

Zatímco v minulosti se podvodníci spoléhali na telefonáty, dnes je díky internetu a specializovaným fórům jako Reddit relativně snadné oslovit velké množství potenciálních investorů prostřednictvím spamových e-mailů, webových stránek s investičními průzkumy, sociálních médií a obecně dezinformacemi všeho druhu. Je však také třeba připomenout, že existuje celá řada P & D schémat, o jejichž podstatě účastníci vědí a jsou připraveni „včas vystoupit“. V kapitole věnované službě Robinhood se podíváme na případ, kdy využitím P & D schématu lidé přechytračili obchodní algoritmy burzovních firem, které zvýšenými nákupy vlákali do pasti a nechali je také nakoupit – načež na pokyn ve fóru „dumpovali“ a způsobili burzovním firmám obrovskou ztrátu.

Wash trading se často používá v případě NFT,[12] kde dodává důvěryhodnosti (pocitu likvidity) i jinak neatraktivním tokenům. Zejména v případě NFT dělá wash trading trh značně nepřehledným, protože vůbec není jisté, nakolik je token likvidní. Ve skutečnosti se celá řada tokenů obchoduje jen mezi několika peněženkami. Na běžných akciových burzách rozvinutých trhů je wash trading zakázán.

Kryptoměny způsobily také nestabilitu dodavatelských řetězců grafických procesorů, pevných disků, SSD disků a dalších čipů, které je možné použít pro zvýšení výkonu těžebních farem. S vývojem technologií pro koordinaci konsenzu v blockchainu na bázi PoS a PoST se navíc bude na trhu prudce měnit poptávka, což ovlivní ostatní obory IT průmyslu.

Rizika v návrhu kryptoměn pro pokročilé

Riziko koncepční

Technologické hrozby

Testament

Zrekapitulujme si klíčové poznatky o decentralizaci a kryptoměnách:

- Decentralizace je dlouhodobě důležitá část technologické i organizační struktury nových projektů, je ale také málo poptávaná, jelikož neposkytuje bezprostřední tržní výhodu.

- Zvrátit dominanci centralizace mohou teprve podstatné tržní změny, mezi nimiž může být nástup kryptoměn.

- Klíčovou novou technologií pro fungování kryptoměn je blockchain, jenž je mimo jiné používán jako „účetní kniha“ kryptoměn.

- Podstatou kryptoměn je jejich nezávislost na centrálních institucích a obchodování bez prostředníků.

- Nevýhodou některých kryptoměn je jejich vysoká energetická náročnost, a tedy obrovská uhlíková stopa.

- Nejznámější a nejrozšířenější kryptoměnou je Bitcoin, jehož zásadní výhodou je vybudovaná organizační struktura a obrovská komunita uživatelů, není však stabilní.

Table of Contents

Úvod - Jak jsem se nestal bitcoinovým miliardářem.

1. DECENTRALIZACE A KRYPTOMĚNY - Smrt bankéřům a právníkům, sláva programátorům! Nebo ne?