Jen Gunterová

BIBLE VAGÍNY

Průvodce životem s vulvou a pochvou bez mýtů a předsudků

Copyright © 2019 by Jen Gunter. All rights reserved.

This edition published by arrangement with Citadel Press Books, an imprint of Kensington Publishing Corp.

Podle anglického originálu The Vagina Bible: The Vulva and the Vagina: Separating the Myth from the Medicine vydalo v edici Pod povrchem nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2022. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Monika a Filip Drlíkovi

Odpovědná redaktorka Zuzana Kačerová

Jazyková redaktorka Vendula Kusá

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Irena Hanušová, Lenka Čížková

Odborná spolupráce Ondřej Volný, Michaela Gelnar

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Ilustrace Lisa A. Clark

Plastika a její fotografie na obálce Kubo Novák

Obálka Pavel Junk

Jazyková korektura Aleš Antošík

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-bible-vaginy, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2022

ISBN 978-80-7555-153-5

POZNÁMKA VYDAVATELE

Upozorňujeme čtenáře, že tato kniha nemá sloužit jako náhrada za lékařská vyšetření ani konzultace.

Věnováno každé ženě, která už někdy slyšela (většinou od nějakého frajírka), že její vagína je moc mokrá, moc suchá, moc ošklivá, moc široká, moc těsná, příliš krvavá nebo zapáchající.
Tato kniha je pro vás.

Úvod

Mám takovou (v)agendu: pomáhat všem ženám tím, že jim předávám přesné informace o vagíně a vulvě.

Jedním ze základních principů medicíny je informovaný souhlas. My lékaři poskytujeme svým pacientům informace o rizicích a přínosech a pacienti na základě nich rozhodují o tom, co se bude dít s jejich tělem. Správně to může fungovat pouze tehdy, jsou-li předávané informace přesné a nezaujaté. Najít je však může být obtížné. Do informačního věku jsme vstoupili rychle, a ještě rychleji jsme zřejmě uvázli ve věku dezinformací.

Šarlatánství a vábení zázračnými všeléky nás provázejí odjakživa, takže klamné přísliby fantastických léčebných účinků nepředstavují žádnou novinku. Oddělování mýtů od medicíny je nicméně těžší a těžší.

Vedle sociálních médií, na kterých se neustále objevují spousty lékařských informací velmi různé kvality, tu máme také senzacechtivé zpravodajství, neustále prahnoucí po novém obsahu – přestože třeba žádný neexistuje. A co se ženského těla týká, zavádějící informace proudí z ještě více stran. Těží z nich pseudověda a její šiřitelé a také patriarchát.

Posedlost neposkvrněností rozmnožovací soustavy pochází z dob, kdy se hodnota ženy odvíjela od jejího panenství a počtu dětí, které dokáže porodit. Vagína (pochva) i děloha fungovaly jako platidlo. Přiživování těchto hluboce zakořeněných představ a obav v nás stále rezonuje. Není tedy divu, že se u výrobků určených pro ženy tak často objevují přídavná jména jako „čistá“, „přirozená“, a „svěží“.

Média, celebrity a influenceři z těchto zakořeněných představ těží – přinášejí informace o produktech, které mají vagínu chránit před údajnou zkázou. Jako by vagína (jež se dávno předtím, než bylo vynalezeno chirurgické šití, vyvinula způsobem, aby se při porodu dokázala roztáhnout a natrhnout) byla tak zranitelná, že jí každou chvíli hrozí nějaká pohroma.

Proč Bible vagíny, a ne Bible vagíny a vulvy? Protože slovem vagína (či pochva) dnes obvykle souhrnně označujeme spodní část pohlavního ústrojí žen (tedy vagínu i vulvu). Z lékařského hlediska je sice vagína pouze to, co se nachází uvnitř, ale jazyk se neustále vyvíjí a slova nabývají nového smyslu. Řada anglických výrazů má dnes i další významy, které jsem si v době, kdy jsem vyrůstala, nedokázala ani představit – vezměte si například výraz „catfish“ (sumec, přeneseně také někdo, kdo se na sociálních sítích vydává za někoho jiného) nebo „text“ (doslovně text, ale také textová zpráva, esemeska). Slovo „gut“ pochází ze staroangličtiny a označuje zažívací ústrojí, většinou jeho spodní část (od žaludku dál). Neplatí to však vždy. Je to vlastně velmi nepřesné označení; přesto ho zdravotníci běžně používají, a dokonce se tak nazývá přední odborný časopis zaměřený na výzkumy trávicí soustavy, jater, žlučových cest a slinivky břišní.

V lékařství se pohybuji už třiatřicet let a čtyřiadvacet z nich se věnuji gynekologii. Hovořila jsem s mnoha ženami, a vím tedy, s jakými otázkami nejčastěji přicházejí. A stejně dobře znám i otázky, které by položit chtěly, ale nevědí jak.

Bible vagíny obsahuje všechno, co by podle mě každá z nás měla o své vulvě a vagíně vědět. Je to moje odpověď ženám, které se buď v mé ordinaci, nebo na internetu podivily nad informacemi, jež jsem jim poskytla, a říkaly: „Jak to, že jsem něco takového vůbec nevěděla?“

Knihu můžete číst hezky popořadě od začátku do konce, nebo skákat po kapitolách či různých částech podle toho, co vás zrovna osloví. Doufám, že mnohé stránky začnou být časem ohmatané, jak se k nim budete vracet, abyste si ověřily, co vám řekl lékař v ordinaci, zjistily více o výrobcích slibujících vaginální a vulvární zázraky nebo poskytly svému kamarádovi či sexuálnímu partnerovi lekci anatomie.

Podávání zkreslených informací o ženském těle neprospívá nikomu. Já jsem zde od toho, abych to pomohla zastavit.

— Jen Gunterová

Začínáme

Obrázek 1: Vulva.

KAPITOLA 1

Vulva

Nedostatek informací o vlastním těle ještě nikdy žádné ženě neprospěl.

Vulva je dokonalým ztělesněním multitaskingu. Hraje nejdůležitější roli při sexuálním uspokojení, chrání tkáně u poševního vchodu, zvládá podráždění močí a stolicí a dokáže porodit dítě a zahojit se, jako by se nic nestalo. A to všechno svede opakovaně.

A ano. Také umí mnohonásobné orgasmy.

Penis a šourek jsou proti ní úplní šumaři.

V čem je tedy problém? Vulva bývá často opomíjena. Do značné míry za to může nezájem patriarchální společnosti a také obavy z toho, co mohou způsobit diskuse ohledně sexuálního uspokojení žen. Vyřazujeme-li vulvu z debat o ženském těle a sexualitě, ignorujeme orgán zodpovědný za ženský orgasmus. Navíc tím ženám ztěžujeme komunikaci s lékaři.

Nejzásadnější a nejzákladnější anatomický popis spodní části ženského pohlavního ústrojí: vulva je to venku (část, která se dotýká oblečení) a vagína (pochva) je to uvnitř. Přechod mezi vulvou a vagínou se nazývá poševní předsíň.

Vulva se skládá z následujících částí (viz obrázek 1):

Venušin pahorek

Velké stydké pysky

Malé stydké pysky

Žalud klitorisu (viditelná část klitorisu)

Předkožka klitorisu

Poševní předsíň

Ústí močové trubice (trubice odvádějící moč z močového měchýře)

Hráz (oblast mezi předsíní a řitním otvorem)

K vulvě do party přizveme i řitní otvor, přestože technicky vzato není součástí pohlavního, ale trávicího ústrojí. S řitním otvorem totiž souvisí mnoho různých potíží, s nimiž se vulva potýká. Má-li žena zdravotní problémy související s konečníkem, často je pro ni obtížné najít pomoc: jakmile lékař slyší „žena“ a „tam dole“, nezřídka pacientku automaticky posílá ke gynekologovi. A pak jsou tu ještě další důvody: část žen by se ráda dozvěděla více o análním sexu a jedním z následků vaginálního porodu může být i fekální inkontinence.

Dějiny přehlížení klitorisu

Kdysi dávno, lékařsky řečeno v hippokratovských dobách (ačkoli mnozí akademici nevěří, že Hippokrates vůbec kdy žil), lékaři (muži) jen zřídkakdy prováděli gynekologická vyšetření a ženy téměř nikdy ani nepitvali. Společnost totiž považovala za nevhodné či netaktní, aby se muž dotýkal těla jiné ženy než své manželky. Vzhledem k tomu, že lékařky v té době neexistovaly, všechny záznamy o ženském těle ve starověkých lékařských učebnicích a vše, co se první lékaři na toto téma učili, představovaly mužské interpretace informací získaných od žen a porodních bab. Samotné základy medicíny tak vlastně stojí na mansplainingu.1

Většina starověkých lékařů, jako ostatně mnoho tehdejších mužů, nevěděla jistě, jakou úlohu plní klitoris, a pravděpodobně ho považovala za nepodstatný. V přímém kontrastu k tomu stál anatomický věhlas penisu. V lékařství každé ploše těla přiřazujeme přední (ventrální) a zadní (dorzální) část. Díváme-li se zepředu na člověka stojícího v základním anatomickém postavení (s pažemi podél těla a dlaněmi obrácenými dopředu), jeho obličej, hrudník a dlaně jsou na ventrální straně, kdežto záda a hřbety rukou na straně dorzální. Toto pravidlo se pochopitelně vztahuje na všechno kromě penisu. Podle anatomů dávných časů měli muži v základním postavení ztopořený penis čnící vzhůru. Muži samozřejmě nechodí po ulici s konstantní erekcí, takže když se podíváte na muže ve stavu, který by většina lidí nazvala klidovým (tedy s ochablým penisem), část penisu přímo naproti vám vlastně není „přední“, ale dorzální neboli zadní, a spodní strana penisu je naopak ventrální, tedy přední.

Nejedná se o pouhou malichernost. Právě naopak, nádherně (v tragikomickém smyslu) to vykresluje posedlost, s jakou společnost včetně medicíny přistupuje k erekcím, zatímco klitorisu věnuje sotva poznámku pod čarou. Pokud se starověcí lékaři nad klitorisem vůbec kdy zamýšleli, považovali ho za ženskou verzi penisu. Podřadnější verzi. (Nezlobte se na mě, ale orgán, který je schopen mnohonásobných orgasmů a je určený čistě pro sexuální potěchu, podřadný prostě není. S penisem si v tomto ohledu rozhodně nijak nezadá.) Přehlížení klitorisu se neomezovalo pouze na medicínu. Vzpomeňte si na všechny ty starověké řecké sochy s důkladně modelovanými šourky a penisy (ač v poměru k tělu celkem malými, neboť sexualita byla zjevně v rozporu s intelektuálními ctnostmi; ideálem byl velký mozek, nikoli penis). Tehdejší vulvy nebyly víc než tajuplné pahorky skryté překříženýma nohama.

Kolem roku 1000 našeho letopočtu se perští a arabští lékaři začali o klitoris zajímat více, pokrok byl však pomalý. Muži se stále nesměli dotýkat nahého ženského těla, dokonce ani mrtvého. Na konci 17. století už byla vyobrazení ženské anatomie, včetně klitorisu, z anatomického hlediska poměrně přesná. Jména některých lékařů stojících za těmito pokroky jsou zvěčněna v názvech orgánů, jež studovali – Gabriele Fallopio (jenž mimochodem stojí také za vynálezem prvního kondomu a za klinickými studiemi jeho použití) přesně popsal Fallopiovy trubice neboli vejcovody a Caspar Bartholin prozkoumal Bartholiniho žlázu.

V roce 1844 publikoval Georg Ludwig Kobelt anatomické popisy klitorisu, které jsou kvalitativně zcela srovnatelné s těmi současnými. Dílo tohoto anatoma (stejně jako takřka všechno, co jeho práci předcházelo) však bylo v zásadě přehlíženo. Vinu lze pravděpodobně zčásti připsat rozšíření viktoriánských názorů (že ženská sexualita je nebezpečná) a také Freudově popularizaci mylné domněnky, že klitoris vyvolává „nezralý“ orgasmus.

Hovory o ženské sexualitě byly v ordinacích po řadu let tabu. Tento útisk se však neomezoval pouze na medicínu. V roce 1938 byla Helen Hulicková, učitelka z Los Angeles, odsouzena za pohrdání soudem, protože se odvážila v soudní síni vypovídat v kalhotách a odmítla uposlechnout soudcovy výzvy, aby se převlékla. Poslali ji na pět dní do vězení. Tento pohled na ženy se projevoval také tím, že ženské zdraví, a zejména pak to sexuální, se považovalo za nepodstatné.

Lékaři ve dvacátých a třicátých letech minulého století skutečně věřili, že ve vagíně se to hemží nebezpečnými bakteriemi. Člověk ani nemusí být lékař, aby mu bylo jasné, že tato představa je zcela absurdní. Kdyby vagína skutečně neustále čelila hrozbě mikrobiální katastrofy, ženy by z evolučního hlediska neměly šanci přežít. Přiživování narativu o nečistotě vagíny nicméně odpovídalo cílům společenského útlaku žen.

Převaha mužů v oboru, společenská dominance mužů bez zájmu o prožitky a názory žen na vlastní tělo, penisocentrický pohled na ženskou sexualitu a také Freudem šířené přesvědčení o nepodstatnosti klitorisu, to je hodně překážek stojících na cestě k poznání. Klitoris se navíc z velké části nachází uvnitř těla, a jeho zkoumání je tak obtížnější než zkoumání penisu. Pitvy žen a anatomické studie klitorisu byly nakonec povoleny, je však důležité uvědomit si limity takového výzkumu. Většina pitevních studií zahrnuje jen pár těl; sedm mrtvol se obecně považuje za mnoho. Těla jsou drahé a nedostatkové zboží. Velká část zkoumaných mrtvol patří starším osobám, přičemž platí, že objem klitorisu se po menopauze zmenšuje. Při jedné pitevní studii byla zkoumána pouze těla žen ve věku od sedmdesáti do osmdesáti let. Klitoris navíc bývá při procesu konzervace poškozen. Do příchodu magnetické rezonance v zásadě nebylo možné zjistit, kde se klitoris u živých žen přesně nachází ani jak se prokrvuje při sexuální stimulaci.

Anatomie urazila dlouhý kus cesty. Nepamatuju si sice každou přednášku z tohoto předmětu absolvovanou během studia na lékařské fakultě, ale pořád mám své učebnice. Dvě z nich vyšly v roce 1984 a jedna v roce 1988. Knihy věnované přímo gynekologii obsahují anatomicky správná vyobrazení klitorisu, ale obecná anatomie z roku 1984 věnuje tři strany ilustracím penisu (dvě z nich barevné), přičemž vyobrazení klitorisu v tom nejhorším odstínu bordó najdeme jen jako takovou informaci na okraj v pravém horním rohu. Ve zmíněné knize je klitoris také popsán jako „miniaturní penis“.

To určitě!

Klitoris

Klitoris (nebo také poštěváček) slouží jen k jednomu účelu: k sexuálnímu uspokojení. Je to jediný orgán v lidském těle stvořený čistě pro potěšení.

Co se jeho stavby týká, můžete si jej představit jako obrácené písmeno Y, které se však po obou stranách dvakrát rozvětvuje. Samotný vrchol obráceného Y je zahnutý a tvoří jedinou viditelnou část klitorisu. Žalud klitorisu je částečně překrytý předkožkou (klitorální kapucí). Obrácené Y se nachází nad močovou trubicí a oba páry ramen má roztažené do stran.

Pod povrchem se skrývá následující:

TĚLO: Část klitorisu od ohybu převráceného Y po žalud. Měří dva až čtyři centimetry. Ke stydké kosti je připojené vazem.

KOŘEN: Propojuje tělo klitorisu s rameny (crura). V tomto místě se sbíhají topořivá tělíska. Je mimořádně důležitý pro vzrušení, protože se nachází velmi blízko povrchu (pod kůží přímo nad močovou trubicí).

CRURA (CRUS v jednotném čísle): Vnější ramena obráceného Y (některým lidem tvarem připomínají ptačí srostlou klíční kost zvanou sáňky). Měří pět až devět centimetrů a nacházejí se po stranách pod velkými stydkými pysky.

PŘEDSÍŇOVÉ BULVY: Vnitřní ramena obráceného Y. Tento párový orgán měří tři až sedm centimetrů a je připojený k vagíně a tkáni nad ústím močové trubice.

Obrázek 2: Anatomie klitorisu.

Vzhledem k tomu, že klitoris je v těsné blízkosti močové trubice a přední stěny vagíny, mnoho odborníků považuje za vhodné používat pro označení tohoto celku výraz klitouretrovaginální komplex.

Na sexuálním vzrušení se podílejí všechny části klitorisu a všechny části jsou topořivé, což znamená, že se prokrvují a tvrdnou. V žaludu klitorisu je největší koncentrace nervů a nejméně topořivých tělísek. Nejvíce topořivé tkáně se nacházejí v těle a crura klitorisu. Přítomnost sexuálně vzrušivých nervů a topořivé tkáně ve všech částech klitorisu pravděpodobně vysvětluje, jak je možné, že orgasmu jsou schopny dosáhnout i ženy, které se narodily bez žaludu klitorisu, ženy, jež podstoupily chirurgické odstranění močové trubice (pravděpodobně i s částmi klitorisu), a ženy, které podstoupily ženskou obřízku. Z toho vyplývá, že sexuálně vzrušivý je celý klitouretrovaginální komplex. Znamená to také, že existuje mnoho vzrušivých oblastí, které stojí za prozkoumání – ať už v rámci zkoušení sexuální stimulace různých partií jen tak pro zábavu (tedy čiré sexplorace), nebo při hledání způsobu, jak dosáhnout orgasmu. Cesta k němu u některých žen nemusí vést skrze žalud klitorisu, ale v jeho dosažení jim může pomoct přesun sexuální stimulace do jiných oblastí. Fakt, že klitoris tvoří mnohem víc než jen jeho žalud, může také dodat naději ženám, které utrpěly poranění žaludu – například následkem operace nádoru nebo ženské obřízky –, ačkoli jeho ztrátu jim to zcela nenahradí.

Stydké pysky a Venušin pahorek

Venušin pahorek a dva páry stydkých pysků (velké stydké pysky a malé stydké pysky) slouží k umocňování sexuálního prožitku a ochraně poševní předsíně.

Venušin pahorek je část kůže a tukové tkáně sahající od stydké kosti až k předkožce klitorisu. Tuková tkáň oblast mírně vyvyšuje a vytváří tak určitou mechanickou bariéru. Velké stydké pysky jsou záhyby tukové tkáně a kůže porostlé chloupky, které sahají od Venušina pahorku těsně pod poševní předsíň. Nesou v sobě různé druhy žláz. Obvykle měří sedm až dvanáct centimetrů, klidně je však můžete mít kratší nebo delší.

V malých stydkých pyscích tuk není, obsahují však topořivou tkáň, takže se při sexuální stimulaci prokrvují a nabíhají. V úrovni žaludu klitorisu se rozdělují do dvou záhybů; horní tvoří předkožku, zatímco dolní se nazývá poštěváčková uzdička a nachází se pod žaludem. Žalud klitorisu je umístěn mezi těmito záhyby, a proto potahování, natahování či roztahování malých stydkých pysků zvyšuje sexuální prožitek. V malých stydkých pyscích se nachází spousta speciálních nervových zakončení důležitých pro sexuální vzrušivost, zejména podél okrajů. Vnímají i velmi jemný dotek.

Malé stydké pysky mohou, ale nemusejí přečnívat přes velké stydké pysky a neexistuje pro ně žádná „normální“ velikost ani tvar. Na šířku mívají od necelého centimetru až po pět centimetrů, ale mohou být i širší; z lékařského hlediska nejde o žádnou anomálii. Mohou být také asymetrické – představujte si je spíše jako sestry než jako dvojčata.

Pokožka vulvy

Pod mikroskopem vypadá veškerá kůže jako cihlová zeď – buňky jsou naskládané jedna na druhé, vrstva za vrstvou. Tu nejspodnější tvoří speciální bazální buňky. Zde vznikají nové kožní buňky, které jsou vytlačovány nahoru jako na pásovém dopravníku. Při tomto pohybu zrají a produkují protein zvaný keratin, který je chrání před vodou a poškozením. Na povrchu kožní buňky uvolňují maz, jenž chrání pokožku před poraněním a infekcemi, a zároveň zachycují vlhkost. Buňky v horní vrstvě jsou odumřelé a odstraňují se obvyklým opotřebením nebo při poranění. Vrstva se obnovuje přibližně každých třicet dní.

Venušin pahorek a velké stydké pysky mají potní (nebo také ekrinní) žlázy, které vylučují pot skrze póry přímo na kůži. Jsou porostlé chmýřím (jemnými chloupky podobnými těm na povrchu broskve) a pubickým ochlupením; obojí zajišťuje mechanickou ochranu a zachycování vlhkosti. Každý pubický chloupek je spojen s nervovým zakončením, takže jejich tahání nebo tření může hrát roli při sexuální stimulaci.

Uvnitř vlasového folikulu každého pubického chloupku a chmýří se nachází mazová žláza produkující maz, mastnou látku, která udržuje pokožku měkkou a poddajnou a přispívá k hydroizolaci. Folikuly pubického ochlupení mají také speciální apokrinní potní žlázy (nacházejí se také v podpaží), jež se aktivují během puberty. Tyto žlázy vylučují do konečků chlupů charakteristický mastný pot se stopovým množstvím hormonů a feromonů. Kožní bakterie přeměňují výměšky z apokrinních potních žláz na pachové sloučeniny zodpovědné za typický, intenzivní apokrinní zápach potu. Skutečnou funkci apokrinních potních žláz neznáme, ale vzhledem k tomu, že se vyvíjejí a aktivují v období puberty a vylučují feromony, je pravděpodobné, že hrály nebo stále hrají určitou roli v sexuální přitažlivosti.

Pokožka malých stydkých pysků má méně vrstev a méně keratinu. Čím blíže poševnímu vchodu jsme, tím zřetelněji lze tyto kožní změny pozorovat. Malé stydké pysky nemají ochlupení, obsahují však mazové žlázy. Méně keratinu, tenčí pokožka a chybějící ochlupení způsobují větší náchylnost malých stydkých pysků k poranění a podráždění.

Výměšky z mazových a apokrinních žláz se mísí s tukovými látkami produkovanými kožními buňkami a tvoří vrstvu zvanou kyselý plášť, tedy film na povrchu pokožky podílející se na ochraně před bakteriemi, viry a dalšími škodlivými vlivy. Hodnota pH pokožky vulvy se pohybuje v rozmezí kolem 5,3 až 5,6, takže je mírně kyselá (pH vody považované za neutrální činí 7,0).

Melanin

Kůže, vlasy a duhovka získávají svou barvu díky pigmentu melaninu produkovanému specializovanými kožními buňkami v bazální vrstvě, takzvanými melanocyty. Zajímavé je, že vulva sice obsahuje více melanocytů než mnoho jiných částí těla, má však téměř stejný odstín jako zbytek pokožky (s výjimkou kůže na dlaních a chodidlech, která může být světlejší). Medicína stále nedokáže vysvětlit, jak je možné, že v kůži na zádech je méně melanocytů než v pokožce vulvy, a přitom mají obě stejný či velmi podobný odstín.

Melanin absorbuje a odráží ultrafialové světlo a zajišťuje ochranu před slunečním zářením, zatímco melanocyty reagují rovněž na biologické, fyzikální a chemické podněty a jsou součástí imunitního systému.

Předsíň

Přechod mezi vagínou a vulvou se nazývá poševní předsíň. Právě v této oblasti se nachází také močová trubice. Technicky vzato je předsíň venku, ale její pokožka se podobá té uvnitř vagíny: jde o sliznici, což znamená, že se v ní nachází velmi málo keratinu a její buňky jsou naplněné glykogenem, zásobní formou glukózy. Nepokrývají ji ani žádné chloupky či kožní maz, takže tkáň fyzicky chrání především malé stydké pysky.

Zde se rovněž nacházejí dvě sady speciálních žláz. Horní pár, Skeneho žlázy, má podobnou funkci jako prostata u mužů (studie ukazují, že vylučují malé množství prostatického specifického antigenu neboli PSA). Bartholiniho žlázy pak najdeme dole po stranách předsíně. Oba druhy žláz mohou v menší míře přispívat k lubrikaci.

Anální svěrače

Řitní otvor obepínají dva svalové prstence: vnitřní a vnější svěrač. Sliznice konečníku je hustě inervovaná (opatřená nervovými zakončeními), protože daná tkáň musí rozlišovat mezi pevnou a kapalnou stolicí a také plyny, a také koordinovat společensky vhodné načasování vyprazdňování. Právě díky této bohaté síti nervů vnímají někteří lidé anální sex jako velmi vzrušující. Ze stejného důvodu nás tak příšerně bolí hemoroidy nebo kožní trhlinky.

Při zadržování stolice hraje nejdůležitější úlohu vnitřní svěrač – na kontinenci se podílí přibližně z osmdesáti procent.

STRUČNĚ V BODECH

Část těla, která se dotýká spodního prádla, se nazývá vulva; to, co se nachází uvnitř, je vagína. Mezi nimi je předsíň.

Klitoris je mnohem větší než jeho viditelná část, zároveň jde o jediný orgán určený čistě pro sexuální uspokojování.

Neexistuje žádná „normální“ velikost malých a velkých stydkých pysků.

Malé stydké pysky, velké stydké pysky a Venušin pahorek přispívají k sexuálnímu prožitku a chrání poševní vchod.

pH pokožky vulvy činí 5,3 až 5,6, a je tedy mírně kyselé.

KAPITOLA 2

Vagína

Vagína (pochva) je fibromuskulární trubice spojující vulvu s děložním čípkem. Vím, že tohle je asi ten nejméně sexy způsob, jak popsat něco, co přináší tolik potěšení. Osobně bych také nejraději používala úplně jiný termín: vagína totiž latinsky znamená „pochva“ a já nesnáším, když se ženská anatomie odvozuje od jejího vztahu k penisu. Z lékařského hlediska začíná vagína panenskou blánou, tedy uvnitř poševního vchodu.

Proč vůbec máme panenskou blánu?

Evoluční biologové doposud nebyli schopni tuto otázku zodpovědět.

Někteří odborníci tvrdí, že panenská blána možná kdysi sloužila jako důkaz, který měl partnerovi zaručit, že nebude vychovávat dítě jiného muže. Existuje ovšem několik důvodů, proč je takové tvrzení nepravděpodobné, a navíc směšně patriarchální. Na jednu stranu se panenská blána může protrhnout následkem fyzické aktivity, na druhou má přibližně padesát procent dospívajících žen, které uvádějí, že jsou sexuálně aktivní, panenskou blánu dosud neporušenou. Jedná se tedy o vysoce nespolehlivý „indikátor panenství“. Tato teorie „zachování neposkvrněnosti“ také stojí na předpokladu, že z evolučního hlediska má hodnotu pouze první dítě. Po většinu lidské historie však třicet až padesát procent novorozenců umíralo v prvním roce života. Nedává tedy smysl investovat údajně cenný biologický zdroj do jediného pohlavního styku, ze kterého nemusí vzejít dítě, jemuž se podaří přežít (nebo vůbec žádné dítě).

Podle jiné teorie se panenská blána vyvinula proto, aby první sex byl bolestivý, a ženy proto vyčkávaly na „toho pravého“. Je však naprosto jasné, že ve většině případů není bolest při prvním sexuálním styku tak veliká, aby se to reálně dělo – kdyby ano, nesetkávali bychom se s tolika případy těhotenství u náctiletých dívek. Pokud by navíc evoluce zamýšlela znepříjemnit ženám jejich sexuální debut natolik, že by se už nepokoušely hledat nikde jinde a zůstaly se svým „prvním mužem“, nevybavila by je tak úžasným orgánem, jako je klitoris, který je plně funkční od počátku pohlavní dospělosti; to by byl docela kontraproduktivní krok.

Sama mám teorii, že panenská blána sloužila v určitém bodě lidských dějin jako fyzická ochranná bariéra. Sliznice vagíny je před pubertou velmi citlivá na podráždění, a pokud se dívce v tomto období dostane do vagíny i jen malé množství nečistoty, může dojít k rozsáhlé zánětlivé reakci. Estrogen, tukové polštářky ve Venušině pahorku a velkých stydkých pyscích, ochlupení a malé stydké pysky, tedy v zásadě všechny ochranné mechanismy spodní části vagíny, se začínají vyvíjet až v pubertě. Domnívám se proto, že panenská blána chránila vagínu v prepubertálním věku před nečistotami. Postupně jsme se evolučně vyvinuli a začali chodit vzpřímeně, takže se poševní vchod od prachu a nečistot vzdálil. Fyzická bariéra ve spodní části vagíny už nebyla tak potřebná a evoluce přestala tolik investovat do tuhé fyzické ochrany v podobě panenské blány. To by také vysvětlovalo, proč mají dnes ženy tuto část vagíny různě tvarovanou – z biologického hlediska už prostě není důležitá.

V těle plodu se vagína začíná vyvíjet jako pevná trubice. Buňky zevnitř postupně mizejí, a to směrem shora (od děložního čípku) dolů. To, co po tomto procesu v dolní části vagíny zůstane, utvoří panenskou blánu, která může mít tvar kroužku či půlměsíce, může být dírkovaná, nebo se dokonce nemusí utvořit vůbec. Někdy v těchto místech zůstanou větší shluky buněk, což může vést ke vzniku horizontálního či vertikálního pásu vaginální tkáně – této přepážce se říká septum. Může být křehká a náchylná k porušení například při zavádění tamponu nebo penetraci během sexu, někdy je však naopak velmi silná a v ojedinělých případech vagínu dokonce zcela blokuje. Vyšetření, zda není přítomna zesílená přepážka, by mělo proběhnout u následujících skupin žen: u každé dospívající dívky, která ve věku šestnácti let ještě nezačala menstruovat, u každé ženy, která si kvůli bolesti nemůže do vagíny zavést tampon, prsty či penis nebo u níž nelze kvůli bolestivosti provést vyšetření pomocí gynekologických zrcadel, a také u každé ženy, která má během vaginálního sexu pocit, že při penetraci něco překáží.

Vagína: základy

Stěna vagíny je pokrytá speciální výstelkou, které se říká sliznice. Sliznice je zřasená takzvanými příčnými slizničními řasami (rugae vaginales); některé ženy je mohou vnímat jako „hrbolky“ nebo hrubší místa. Texturu příčných řas si můžete představit přibližně jako prostěradlo na matraci, která je o dvě velikosti menší.

Sliznice překrývá vrstvu hladkého svalstva, jež technicky vzato tvoří vnější stěnu vagíny. Hladké svalstvo (ze kterého jsou tvořeny například také svaly střev) nemůžeme vědomě ovládat. Přestože nejsou zcela známy všechny funkce hladkého svalstva vagíny, předpokládá se, že posouvá krev a vaginální výtok směrem k poševnímu vchodu. Přestanou-li být stahy koordinované nebo přecházejí-li v křeč, můžeme pociťovat bolest. Data naznačují, že některé ženy trpící bolestivou menstruací vykazují častější křeče nebo nekoordinované pohyby hladké vaginální svaloviny.

Příčné řasy a hladká svalovina zajišťují, že v klidovém stavu je pochva „uzavřená“, tedy ve stavu, kdy se její stěny vzájemně dotýkají a dovnitř neproniká vzduch, a že se při penetraci nebo vaginálním porodu roztáhne. Každého (no dobře, hlavně patriarchát) nesmírně ohromuje, že se penis dokáže zvětšit. Těch pár centimetrů, které takto získá, však bledne v porovnání s tím, jak se dokáže roztáhnout pochva.

Hladkou svalovinu vagíny obklopuje síť cév. Bohaté zásobení krví je totiž jedním z důvodů, proč se vagína po poranění obvykle velmi dobře hojí.

Délka pochvy se může výrazně lišit. Zadní stěna (ta blíž ke konečníku) je delší a může měřit 5,1 až 14,4 centimetru, přední stěna měří 4,4 až 8,4 centimetru. Velikost ani tvar vašeho těla s těmito rozměry nesouvisejí. Vagína se od vchodu směrem k děložnímu čípku postupně rozšiřuje.

Pánevní dno

Svalstvo pánevního dna tvoří dvě vrstvy svalů, které obtáčejí vagínu a poševní vchod. Podpírají orgány, pomáhají zadržovat moč a stolici, stahují se během orgasmu, napomáhají stabilizaci středu těla a obecně přispívají ke správnému držení těla. V průměru se svaly pánevního dna během orgasmu stáhnou třikrát až patnáctkrát. Víme to díky studiím, během nichž byly ženy monitorovány při masturbaci a orgasmu. (Vždycky mě udivuje, jak se vědcům daří zajistit pro podobné studie financování.)

Povrchová vrstva se nachází přímo pod pokožkou vulvy a tvoří ji tyto tři svaly: ischiocavernosus, bulbospongiosus a musculus perinei superficialis. Místo, kde se kříží musculus perinei superficialis, bulbospongiosus a řitní svěrač, se nazývá corpus perineale neboli hrázové těleso.

Hlubší vrstva svalů se táhne zepředu od stydké kosti směrem dozadu, ven do boků a dozadu ke kostrči; připomíná houpací síť. Zde se nacházejí ústí močové trubice, poševní vchod a konečník. Tato hlubší vrstva se nazývá levator ani (řitní zdvihač) a tvoří ji tři svaly: puborectalis, pubococcygeus a iliococcygeus.

Svaly pánevního dna zpravidla neovládáme vůlí – nad vyprazdňováním močového měchýře nebo střev nebo nad tím, že budeme mít orgasmus, nepřemýšlíme, prostě se to děje. Jakmile získáme dostatek motorické a smyslové kontroly, trénujeme močový měchýř a střeva, aby fungovaly relativně nezávisle, asi jako počítačový program běžící na pozadí. Z hlediska evoluce jsme si tyto aktivity zautomatizovali nejspíš proto, že kdybychom museli neustále vědomě regulovat fungování močového měchýře a střev, nikdy bychom se nevyplazili z moře na souš.

Oslabení nebo natržení pánevního dna, k němuž nejčastěji dochází při porodu, může přispět k inkontinenci (jak moči, tak stolice) a výhřezu (sestupu) pánevních orgánů. Pokud se pánevní dno příliš stáhne, výsledné svalové křeče mohou zapříčiňovat bolest při sexu a bolesti v oblasti pánve.

Vaginální sliznice

Sliznice vagíny se skládá z přibližně osmadvaceti buněčných vrstev. Stejně jako u vulvy i zde vrstva bazálních buněk neustále produkuje nové buňky. Na rozdíl od vulvy jsou však buňky vagíny naplněné glykogenem, zásobní formou glukózy. Obsahují také mnohem méně keratinu než buňky vulvy, což způsobuje, že povrch vagíny není tak voděodolný jako povrch vulvy. Díky tomu může malé množství tekutiny opustit krevní oběh, prosáknout mezi buňky vagíny a stát se součástí vaginálního výtoku. Této tekutině se říká transsudát. Nižší vodotěsnost také znamená, že některé látky z vagíny se mohou vstřebávat do krevního oběhu.

Obrázek 3: Svalstvo pánevního dna.

Obrázek 4: Ženské pánevní dno (sagitální řez)

Vaginální sliznice se obměňuje mnohem rychleji než pokožka vulvy – nová vrstva vzniká každých šestadevadesát hodin. Existuje pro to několik biologických důvodů:

TŘENÍ: Bez ohledu na to, jak jemně budete zacházet s prsty, hračkami, jazykem nebo penisem, třením se svrchní vrstva buněk opotřebuje a vyžaduje rychlou opravu. Kdyby heterosexuální sex způsoboval dlouhotrvající vnitřní poranění, zásadně by to narušilo naši schopnost reprodukce.

VÝŽIVA PRO EKOSYSTÉM: Svrchní vrstva buněk se u žen v reprodukčním věku odlupuje přibližně každé čtyři hodiny. Tyto odumřelé buňky obsahují glykogen (složený z tisíců molekul glukózy), kterým se živí bakterie prospěšné pro vagínu. Glykogen tvoří až tři procenta vaginálních výměšků.

MATENÍ ŠKODLIVÝCH BAKTERIÍ: Odumřelé buňky plovoucí ve vagíně fungují jako návnada. Jsou to první buňky, se kterými přicházejí do styku patogenní (potenciálně škodlivé) bakterie. Připojí-li se škodlivé bakterie k volně plovoucím buňkám, vyplaví se z vagíny společně s výtokem.

Vaginální ekosystém

Vagína obvykle každých čtyřiadvacet hodin vyprodukuje jeden až tři mililitry výtoku, za normální však lze považovat i čtyři mililitry. Pro představu, čtyři mililitry stačí k úplnému promočení slipové vložky. Na následující ilustraci je znázorněn velmi běžný výtok o objemu dvou mililitrů.

Z mých zkušeností a z toho, co slýchám od kolegů po celé zemi, vyplývá, že čím dál více žen jakýkoli vaginální výtok mylně považuje za abnormální. Nevím, čím to je. Možná proto, že v mainstreamovém pornu tento typ tekutin moc často nefiguruje, že ženy o svém výtoku příliš nemluví, že si čím dál více žen odstraňuje veškeré ochlupení, a tak se výtok, který by tato přirozená bariéra za normálních okolností zadržela, objevuje na spodním prádle, nebo proto, že v drogeriích najdeme plné police výrobků na „krocení“ zdravé, vlhké vagíny.

Vaginální výtok tvoří výměšky z děložního čípku a žláz u poševního vchodu (Bartholiniho a Skeneho žlázy), různé látky produkované prospěšnými bakteriemi, odumřelé buňky oddělené ze sliznice a malé množství transsudátu (tekutiny uniklé z krevního řečiště).

K nejznámějším bakteriím ve vagíně patří bakterie rodu Lactobacillus, často označované jen jako laktobacily. Jedná se o prospěšné druhy bakterií, které mají ochrannou funkci. Laktobacily produkují kyselinu mléčnou udržující vaginální pH mezi hodnotami 3,5 a 4,5 (tedy kyselé) a vytvářejí tím nehostinné podmínky pro mnoho bakterií a virů. Vedle toho produkují také takzvané bakteriociny, tedy bílkoviny, jež zabíjejí nebo omezují patogenní (škodlivé) bakterie – bakteriociny si můžete představit jako antibiotika vlastní výroby. Laktobacily ulpívají na slizničních buňkách ve vagíně a zabraňují tak přilnutí jiných bakterií. Produkují mimo jiné peroxid vodíku, jemuž jsme dříve připisovali roli v ochranném mechanismu vagíny (od této teorie se již upouští).

Existuje mnoho různých druhů laktobacilů. Čtyři hlavní spojené s vagínou jsou L. crispatus, L. jensenii, L. iners a L. gasseri. Až nyní začínáme chápat jejich přesnou roli, takže to, co dnes považujeme za fakt, může být časem vyvráceno. V dobách mého studia si například všichni mysleli, že L. acidophilus je nejběžnějším druhem laktobacilů. Tento závěr však pramenil ze skutečnosti, že jej šlo jako jeden z mála snadno kultivovat v laboratoři. S příchodem DNA technologií už dokážeme vaginální mikrobiom hodnotit lépe, protože nemusíme bakterie povzbuzovat k růstu. V současnosti se předpokládá, že nejrozšířenějším druhem je L. iners; tato bakterie se vyskytuje u 84 procent žen a v mikrobiomu 34 procent žen převládá. L. acidophilus hraje pravděpodobně méně významnou roli, pokud vůbec nějakou.

Obrázek 5: Ruka držící vložku s výtokem.

Každá žena má jednu z pěti skupin vaginálních bakterií. Ve čtyřech z nich převládají bakterie rodu Lactobacillus (vyskytují se u 73 procent žen); zbývajících 27 procent žen má ve vagíně laktobacilů málo a místo nich má rozmanitá společenství jiných bakterií. Složení vaginálního mikrobiomu se odvíjí od mnoha proměnných; pravděpodobně se jedná o složitou kombinaci genetiky a prostředí. U bělošek a Asiatek převažují kolonie vaginálních bakterií tvořené laktobacily, zatímco u přibližně čtyřiceti procent afroamerických a hispánských žen jsou přítomna jiná společenství bez převládajících laktobacilů. Čím více laktobacilů, tím kyselejší je vaginální pH, takže ženy s mikrobiomem bez převládajících laktobacilů mohou mít vaginální pH mírně zvýšené (s hodnotami 4,7 až 5,0).

To neznamená, že by vaginální bakterie zmíněných čtyřiceti procent afroamerických a hispánských žen byly škodlivé; jedná se o normální variantu složení. Vaginálnímu mikrobiomu teprve začínáme rozumět a na vaginálním zdraví se vedle laktobacilů podílí mnoho dalších proměnných.

Během menstruace se vaginální pH zvyšuje kvůli přítomnosti krve, která má pH 7,35. Krev na sebe také váže laktobacily, což znamená, že jejich hladina se při menstruačním krvácení snižuje. Na konci periody mají tedy ženy nejnižší hladinu prospěšných bakterií a také zvýšené pH, čímž lze vysvětlit, proč jsou v tomto období nejnáchylnější k infekcím. Krev navíc představuje dobré kultivační médium pro růst bakterií.

MÁM SI NECHAT OTESTOVAT VAGINÁLNÍ MIKROBIOM? Na americkém trhu najdete nejméně jeden domácí test, pomocí kterého můžete vyhodnotit přítomnost některých bakterií ve svém mikrobiomu. Trh s domácími zdravotními testy stále roste, takže je velmi pravděpodobné, že se brzy objeví další. Na základě toho, co dnes o vaginálním mikrobiomu víme, je zřejmé, že tyto pomůcky se potýkají s několika problémy. Zaprvé, váš mikrobiom může z mnoha různých důvodů ze dne na den kolísat – jeho složení se dokonce může lišit ráno a večer téhož dne. Jeden výsledek, a dokonce ani tři výsledky získané v různých dnech vám mnoho neřeknou. Kdybych některý den ve čtyři odpoledne vyfotila vaše vlasy, pořízený snímek mi neřekne, jak vaše vlasy vypadají běžně, a ani vám na jeho základě neporadím, jak byste si je měla umývat a jaké k tomu máte používat přípravky.

Dalším problémem domácího testování je vytváření neodůvodněných obav. Je potvrzené, že některé ženy mají normální, zdravý mikrobiom s nízkým zastoupením laktobacilů. Domácí test zaměřený na laktobacily může takové ženy zbytečně znepokojit, neboť svůj mikrobiom mylně vyhodnotí jako abnormální.

A v neposlední řadě: nemáme sebemenší ponětí o tom, jak s informacemi z domácího testování mikrobiomu naložit, a nedokážeme mikrobiom nahradit ani rozmnožit. Jednoho dne tyto testy možná budou mít svůj význam, ale v době, kdy tuto knihu v roce 2019 píšu, nijak užitečné nejsou.

STRUČNĚ V BODECH

Nařasení ve vagíně se říká slizniční řasy (rugae).

Délka vagíny nijak nesouvisí s velikostí ani tvarem vašeho těla.

Vagína za den obvykle vyprodukuje jeden až tři mililitry výtoku.

Ve vagíně se nachází hodně zásobní glukózy ve formě glykogenu, kterým se živí prospěšné bakterie (další informace o potravinách a vagíně najdete v sedmé kapitole).

Existuje pět různých kolonií vaginálních bakterií.

KAPITOLA 3

Vagíny a vulvy v tranzici

Pohlaví je označení osoby jakožto muže nebo ženy na základě biologických vlastností, jako je anatomie nebo hormony. Pohlaví lze stanovit při narození a případně může být později změněno. Gender označuje to, jak sami sebe vnímáme – například jako muže, ženu, obojí, nebo ani jedno z toho. Transgender je označení pro osoby, jejichž genderová identita a pohlaví, s nímž se narodily, se liší.

Ve Spojených státech žije přibližně 1 až 1,4 milionu transgender žen a mužů. Kromě zdravotních problémů čelí mnozí z nich také potížím při kontaktu se zdravotníky, kteří nejsou obeznámeni s normami lékařské péče zavedené Světovou profesní asociací pro transgender zdraví (WPATH) – až padesát procent transgender lidí uvádí, že musejí svého lékaře informovat o zvláštních požadavcích na péči, kterou potřebují. Mnoho lékařů danou problematiku tedy marginalizuje, což u transgender lidí podkopává důvěru ve zdravotníky.

Trans ženy a muži čelí také dalším překážkám při poskytování zdravotní péče. Téměř třicet procent z nich uvádí, že byli v lékařské ordinaci slovně napadeni, a dvacet procent má zkušenost s odepřením zdravotní péče. Negativní interakce tohoto druhu mohou vést k neochotě vyhledat lékařskou pomoc. Trans mužům s vagínou a děložním čípkem se nemusí podařit zaregistrovat k lékaři, který provádí screeningy karcinomu děložního hrdla nebo diagnostikuje a léčí příčiny vaginálního podráždění. Krytí poskytované pojišťovnami se liší a mnoho trans mužů a žen nemusí disponovat dostatečnými finančními prostředky, aby si mohli veškerou potřebnou péči dovolit.2

Ať už je důvod jakýkoli, a bývá jich bohužel mnoho, preventivní zdravotní péči se vyhýbá nebo ji oddaluje 48 procent trans mužů a 33 procent trans žen.

Trans muži

Vulvární a vaginální změny u trans mužů

Testosteron potřebný k tranzici může způsobit zásadní změny vulvy a vagíny. Klitoris se zvětší z průměrné délky 1,5 centimetru na 4,5 centimetru. Žalud klitorisu roste a jeho větší část je odhalená (klitorální kapuce neroste stejně jako žalud), což může vést ke zvýšené citlivosti klitorisu. Pubické ochlupení může růst intenzivněji a často se mění také jeho výskyt – více chlupů se objevuje na stehnech a případně i od pupku dolů.

Testosteron zapříčiňuje rovněž ztenčování vaginální sliznice, úbytek laktobacilů, a tím pádem i zvýšení pH. Tyto důsledky se mohou začít projevovat už po třech měsících užívání testosteronu, dosažení vrcholného účinku však může trvat až dva roky. Mezi průvodní jevy patří podráždění, vaginální výtok, pálení, bolest při vyšetření a u trans mužů, kteří praktikují receptivní vaginální sex, se může vyskytnout také bolest při pohlavním styku. Nedostatek laktobacilů a tenká vaginální sliznice zvyšují riziko nákazy sexuálně přenosnými infekcemi (SPI) při kontaktu s vagínou.

Léčba zmíněných příznaků zahrnuje podávání vaginálního estrogenu – při správném dávkování se nevstřebává do krevního řečiště a neomezuje tak účinek přijímaného testosteronu na jiné tkáně. Někteří trans muži považují vaginální estrogen za přijatelný, jiní ne. Pokud je hlavním problémem fyzické zavádění látky do vagíny, přívětivější alternativou může být vaginální kroužek, obměňovaný každé tři měsíce. Tento kroužek uvolňuje estrogen a jeho přítomnost by při správném zavedení neměla být vůbec znát. Trans muži, kteří odmítají podávání estrogenu, mohou využít vaginální čípky DHEAS, tedy hormon, který se v pochvě mění na estrogen a testosteron. Další podrobnosti o lécích a možnostech podání naleznete v devatenácté kapitole.

Trans muži s děložním čípkem potřebují screeningová vyšetření děložního čípku

Ne všichni trans muži podstoupí hysterektomii3 (odstranění dělohy a děložního čípku) a ti, kteří tak činí, zákrok často absolvují až několik let po přeměně. I u těchto osob je proto žádoucí provádět screeningy karcinomu děložního hrdla. Stanovená doporučení se tím pádem vztahují také na trans muže – první screening by měli absolvovat v jednadvaceti letech a potom na něj pravidelně docházet až do pětašedesáti let (pokud byly poslední tři testy v pořádku, lze v tomto věku pravidelná vyšetření ukončit).4 Screening karcinomu děložního hrdla se doporučuje bez ohledu na to, zda je daná osoba sexuálně aktivní, a bez ohledu na pohlaví jejího sexuálního partnera. Podrobnější popis tohoto vyšetření najdete v šestadvacáté kapitole.

Poměrně hodně trans mužů screening karcinomu děložního hrdla pravidelně nepodstupuje. O to více znepokojující je fakt, že právě jim hrozí ve srovnání s cisgenderovými ženami (ženami, jejichž genderová identita odpovídá pohlaví stanovenému při narození) desetkrát vyšší riziko abnormálního výsledku cytologického stěru z děložního čípku (tzv. Pap stěr). U trans mužů existuje také větší riziko, že stěr nebude proveden správně, což znamená, že buňky nelze řádně vyhodnotit. V rámci jedné studie nemohlo k vyhodnocení stěru dojít u téměř jedenácti procent trans mužů, oproti jednomu procentu cis žen. Na vině je pravděpodobně zánět vyvolaný testosteronem nebo diskomfort během vyšetření, který může negativně ovlivnit schopnost lékaře správně odebrat vzorek. Změny kolonií vaginálních bakterií také mohou zvyšovat riziko nákazy lidským papilomavirem (HPV) – virem způsobujícím rakovinu děložního čípku.

Nesprávné provedení testu znamená, že nemusí dojít k odebrání vzorků potenciálně nebezpečných buněk, v důsledku čehož se na výsledek nelze stoprocentně spolehnout. U trans mužů je navíc pravděpodobnější, že budou opakování odběru oddalovat nebo že navazující péče se bude vinou ztíženého přístupu k lékařské péči a marginalizace zakládat na nevhodném vzorku či abnormálním nálezu. Trans muži jsou tedy ohroženější z biologického hlediska a zároveň mají společenskými okolnostmi omezený přístup k lékařské péči. To není dobrá kombinace.

Zhruba po šesti měsících začne testosteron negativně ovlivňovat stěr z děložního čípku. Je-li to tedy možné, trans muži by měli screening karcinomu děložního hrdla podstoupit dříve, než začnou testosteron užívat. Neukážou-li výsledky odchylku od normy, další test následuje až za tři roky.

Fyzické nepohodlí při stěru z děložního čípku lze snížit následujícími způsoby:

SAMOVYŠETŘENÍ HPV: Jedná se o vaginální odběr, který lze provést bez vaginálního zrcadla (spekula). Mnoho studií ukazuje, že samoodběr je stejně účinný jako odběr vzorku u lékaře, a řadě lidí to může výrazně zvýšit komfort. Některá odborná stanoviska doporučují provádět pouze screening HPV (bez cytologického stěru z děložního čípku) od třiceti let, Americké kolegium porodníků a gynekologů (ACOG) však za přijatelnou věkovou hranici pro samostatný screening HPV označuje pětadvacet let.

VAGINÁLNÍ ESTROGEN: Je-li podáván dva až čtyři týdny před cytologickým stěrem z děložního čípku, může omezit pravděpodobnost abnormálního nálezu i bolestivost vyšetření.

Proti HPV by se měl nechat očkovat každý, pro trans muže to však platí dvojnásob. Kvůli nedostatečnému screeningu karcinomu děložního hrdla a odchylkám ve výsledcích cytologických stěrů z děložního čípku jsou totiž vystaveni vyššímu riziku nákazy. (Další informace o HPV vakcíně najdete v pětadvacáté kapitole.) Trans muži, kteří uvažují o hysterektomii, by se měli se svým chirurgem poradit, zda je vhodnější odstranit i děložní čípek (totální hysterektomie), nebo jej zachovat (supracervikální hysterektomie). Druhá varianta může být sice pro některé chirurgy technicky jednodušší, z hlediska tranzice s sebou však nenese žádnou výhodu a zároveň znamená, že dané osoby musejí vyšetření rakoviny děložního čípku pravidelně podstupovat až do věku pětašedesáti let.

Menstruace a tranzice

Trans muži, kteří neužívají hormony, nadále menstruují. Někteří z nich se rozhodnou používat hormonální nitroděložní tělísko (IUD), které dokáže menstruaci zmírnit. Periodu také ovlivňuje terapie testosteronem. Do dvou měsíců od jejího zahájení menstruace zeslábne a po šestatřiceti měsících obvykle zcela ustane. Pokud ale lékař nehlídá, zda se hladiny hormonů pohybují v mužském rozsahu, u šestnácti procent trans mužů může menstruace přetrvávat i po šesti měsících. U trans mužů s nepravidelným příjmem hormonů se může menstruace znovu objevit v okamžiku, kdy dojde k přerušení terapie testosteronem. Obnoví se rovněž u osob, které hormony vysadí kvůli plánovanému rodičovství.

Přestože tampony a menstruační kalíšky představují diskrétnější řešení než vložky, jejich zavádění může být kvůli vaginálnímu zánětu vyvolanému testosteronem bolestivé, zvláště je-li menstruace slabá. Zatím neexistují žádná data o tom, jak testosteron ovlivňuje riziko syndromu toxického šoku.

Dobrou volbou pro trans muže se slabou menstruací, kteří nechtějí používat vložky, tampony ani kalíšky, mohou být menstruační kalhotky. Přestože jde o diskrétní řešení, díky němuž se vyhnete používání vložek, potřebujete-li si prádlo vyměnit za čisté mimo domov, musíte s sebou to použité nosit v igelitovém pytlíku, což diskrétnost výrazně snižuje. Další informace na toto téma najdete v sedmnácté kapitole.

Trans ženy

Chirurgická rekonstrukce vulvy a vagíny

Chirurgové dokážou vytvořit stydké pysky, klitoris a vagínu (vaginoplastika). K vytvoření klitorisu se používá žalud penisu, k sexuálnímu prožitku pak přispívá jak nový klitoris, tak stimulace prostaty při vaginální penetraci. Až tři čtvrtiny trans žen po zákroku uvádí, že praktikují vaginální pohlavní styk, přičemž orgasmu dosahuje 70 až 84 procent z nich.

K vytvoření stydkých pysků se využívá šourek, optimální technika pro vaginoplastiku zatím stanovena nebyla. K tomuto účelu už byly použity tkáně z penisu, tlustého střeva a pobřišnice (blány, která vystýlá břišní dutinu a mimo jiné brání tomu, aby se orgány slepily dohromady). Občas je potřeba i kůže z jiných částí těla. Zkoumá se využití tkáně z úst (sliznice dutiny ústní), amnionu (vnitřní plodový obal) a speciálně ošetřené decelularizované tkáně. Hodnocení těchto technik a výběr té nejlepší je nad rámec této knihy. Volba každopádně závisí na mnoha proměnných, včetně zdravotního stavu, délky penisu (kvůli dostatku tkáně) a preferencí pacientky a chirurga.

Nejběžnější postup ve Spojených státech využívá tkáně penisu a v případě potřeby také kůže z šourku nebo jiné části těla. Běžná hloubka vagíny se u cis (cisgenderových) žen pohybuje mezi 6,5 a 12,5 centimetru. Vzhledem k tomu, že rozměry nesouvisejí se sexuálním uspokojením, většina chirurgů se snaží vytvořit střední hloubku 9 až 10 centimetrů. Ne vždy je to však anatomicky možné, takže výsledky se mohou lišit. Tkáně penisu se samy nezvlhčují, někteří lidé se však domnívají, že jejich sexuální stimulace může být díky vzrušivosti kůže penisu lepší.

Ve vagíně vytvořené z kůže penisu dominují bakterie, jež se běžně vyskytují na kůži. Vaginální komplikace, jako výtok a zápach, nesouvisejí se stejnými problémy, s jakými se potýkají cis ženy (například kvasinkové infekce a bakteriální vaginózy). Výtoky u trans žen jsou tvořeny kožními sekrety, jako je kožní maz, a odumřelými kožními buňkami.

Objeví-li se výtok a zápach, může být indikováno pravidelné čištění nebo vyplachování vodou, případně jemným mýdlem. Tkáně nové vagíny totiž nejsou sliznice a neobsahují laktobacily. Mnoho chirurgů doporučuje v době, kdy je nezbytné vagínu denně roztahovat, provádět výplachy, aby docházelo k odstraňování zbylého lubrikantu a odumřelých kožních buněk odloupnutých vlivem tření. Vhodný postup regulace vaginálního zápachu není stanoven, ale nestačí-li výplachy vodou, doporučuje se provádět po dobu několika dní výplachy pětadvacetiprocentním vodným roztokem jodovaného povidonu. Další možností redukce bakterií způsobujících zápach je přeléčení vaginálními antibiotiky, obvykle metronidazolem.

Tkáně tlustého střeva a pobřišnice mají tu výhodu, že se samy zvlhčují. K jejich využití je sice zapotřebí operace břicha, odběr potřebných tkání však lze téměř vždy zajistit laparoskopicky. Pokud se při rekonstrukci vagíny používá tkáň tlustého střeva, může být důsledkem vydatný výtok.

Z lékařského hlediska vaginoplastika představuje velmi náročný zákrok. Není-li možné operaci ze zdravotních důvodů provést, lze místo vagíny vytvořit vulvu s klitorisem a mělký důlek. Navenek není patrný žádný rozdíl. Tuto variantu mohou využít trans ženy, které nechtějí praktikovat vaginální penetraci.

Před vaginoplastikou je mimo jiné nutné zvážit následující:

TRVALÉ ODSTRANĚNÍ PUBICKÉHO OCHLUPENÍ NA ŠOURKU A KOLEM NĚJ: Nejsou-li chloupky odstraněny trvale, mohou znovu vyrůst uvnitř vagíny a způsobovat cysty, vaginální výtok a zápach. Celkové odstranění může trvat až rok a jedinou skutečně trvalou metodu představuje elektrolýza.

VYSAZENÍ VŠECH NIKOTINOVÝCH VÝROBKŮ PO DOBU TŘÍ MĚSÍCŮ PŘED ZÁKROKEM A PO NĚM: Všechny tabákové výrobky narušují schopnost těla hojit rány, neboť snižují průtok krve v žilách. Úspěšnost vaginoplastiky závisí na zajištění dobrého prokrvení, a užívání tabáku může způsobit ztrátu štěpu uvnitř vagíny a jizvení.

PO ZÁKROKU JE NUTNÉ PRAVIDELNÉ ROZTAHOVÁNÍ, ABY SE ZACHOVALA DÉLKA A ŠÍŘKA VAGÍNY: Pro většinu trans žen znamená pravidelná dilatace celoživotní závazek. Působí-li roztahování příliš silnou bolest, je velmi důležité si okamžitě promluvit se svým chirurgem. Zjizvení a ztráta šířky nebo délky vagíny mohou nastat velmi rychle a jejich náprava je chirurgicky náročná.

Bolest při sexu a při roztahování může být způsobena zjizvením nebo křečí svalů pánevního dna, které obtáčejí vagínu (viz druhá kapitola a čtyřiatřicátá kapitola). Bolest a následky po zákroku mohou vést ke svalovým křečím. V obou takových případech může mít trans žena pocit, že dilatátoru stojí v cestě nějaká překážka.

Sexuálně přenosné infekce po vaginoplastice

Pokud se vagína vytváří z tkání penisu, pravděpodobně nebude náchylná k nákaze kapavkou nebo chlamydiemi, ale v močové trubici se vzhledem k její blízkosti k vagíně infekce rozvinout může. Nákaza sexuálně přenosnými virovými infekcemi jako herpes, HPV a HIV je nejspíš možná, ale dosud nedostatečně prozkoumaná.

STRUČNĚ V BODECH

Trans mužům s děložním čípkem hrozí vyšší riziko abnormálního nálezu při cytologickém stěru z děložního čípku a nedostatečný screening karcinomu děložního hrdla.

Každý ve věku od devíti do pětačtyřiceti let by se měl nechat očkovat proti HPV, trans muži by tak v ideálním případě měli učinit před plánovanou tranzicí. Tehdy by také měli podstoupit screening karcinomu děložního hrdla.

U trans mužů, kteří berou testosteron, se může objevit vaginální výtok a bolesti. Komplikace se mohou projevit dokonce ještě po dvou letech.

Vaginální výtok a zápach mají u trans žen jiné příčiny než u cis žen.

Bolest při sexu u trans žen může způsobovat stenóza (zúžení) vagíny nebo svalové křeče (viz čtyřiatřicátá kapitola).

KAPITOLA 4

Ženský sexuální prožitek a sexuální výchova

Vést v naší společnosti jakoukoli seriózní debatu o sexu je opravdu těžké. A obvykle na to doplácejí ženy. Ženská anatomie si nese zcela nesprávnou nálepku „vulgární“ či „sprostá“ a dívky se už od útlého věku dozvídají, co by podle patriarchální společnosti „slušné děvče“ mělo a nemělo dělat.

Neznají-li ženy vlastní tělo a nevědí-li, jak funguje a jak ho správně využívat, ocitají se v sexuálním vztahu ve znevýhodněné pozici. Mnoho heterosexuálních žen se informace o sexu dozvídá od svých partnerů, kteří o principech ženského orgasmu často nevědí buď vůbec nic, nebo jen velmi málo. Každý gynekolog či gynekoložka, které znám, nejméně jednou zažili situaci, kdy je partner klientky během vyšetření požádal, aby mu ukázali, kde má jeho partnerka klitoris (respektive žalud klitorisu). Na jednu stranu je skvělé, že se zajímají, na druhou stranu si říkám: „Proboha, chlape, vždyť už jste spolu deset let!“ Ženy, které mají partnerky, těmto problémům zpravidla nečelí.

Na koho se ženy mohou obrátit v otázkách sexu, případně když si chtějí ověřit, zda jsou jejich osobní prožitky a potíže normální, zda je problém v technice, nebo jestli za nimi stojí zdravotní komplikace? Podle jedné studie se na sexuální aktivitu svých pacientek běžně ptá pouze 63 procent gynekologů, na sexuální problémy pouze 40 procent z nich a jen 29 procent se dotazuje, zda klientka vede uspokojivý sexuální život. A to je problém.

Pro některé lékaře, a dokonce i pro gynekology, bývají rozhovory o sexu obtížné. V této oblasti jim totiž obvykle schází jakýkoli výcvik. Jiné v ordinaci tlačí čas. A občas skutečně nelze doporučit žádnou medikaci (tím myslím pilulky nebo injekce) – některé problémy souvisejí s technikou nebo samotným vztahem. Tím se rozhodně nesnažím obhajovat gynekology, kteří se na oblast sexuality nedotazují, jen vysvětluji, že se jedná o složitou situaci. Přesto bychom se my lékaři svých pacientek na sexuální život ptát měli. Díky tomu je totiž v případě potřeby můžeme odkázat dál a poslat je například na sexuální terapii, k manželskému či rodinnému poradci nebo k psycholožce. Lékaři nemusejí léčit všechno. Odkázat pacienta ve věci jeho sexuálního života na jiného odborníka by mělo být stejně přirozené jako poslat pacienta s poruchou zažívání nebo bolestmi hlavy ke specialistovi.

Z toho, že se lékaři svých klientek na sexuální život neptají, vyvstává ještě jeden problém. Ženám, které mají zdravotní potíže narušující jejich pohlavní aktivity (obvykle jde o obtíže způsobující bolest při sexu), se často nedostane potřebné péče. Mnohé z nich trpí po celé roky, aniž vědí, že se potýkají se zdravotním problémem, který lze diagnostikovat a léčit.

Jak často vlastně mají lidé sex?

Průzkumy ukazují, že spokojenost se sexuálním životem obecně není příliš vysoká: potvrzuje ji pouze 49 procent heterosexuálních žen, 47 procent homosexuálních žen a 49 procent bisexuálních žen. Hodnoty zjištěné u mužů jsou velmi podobné – nejspokojenějšími respondenty byli (nepřekvapivě) heterosexuální muži (spokojenost však potvrdilo pouze 51 procent z nich).

Společnost na nás vyvíjí velký tlak, abychom tvrdili, že sex je to nejdůležitější. Přestože mnozí z nás v průzkumech veřejně i anonymně prohlašují, že sex je pro ně důležitější než téměř cokoli jiného na světě, ve skutečnosti touto aktivitou v průměru trávíme zhruba čtyři minuty denně. To je nejspíš méně času, než kolik většina z nás věnuje nakupování nebo civění do lednice – a já vím jistě, čemu dávám přednost!

Podstatné je, že nespokojenost se sexuálním životem podle všeho zažíváme zcela běžně.

Z čeho plyne takový rozpor?

Proč mají lidé méně sexu, než by si přáli? Možná si myslí, že by měli chtít sex častěji, protože se to od nich očekává, takže jejich odpovědi v průzkumech odrážejí spíš idealizovaný stav (co si budeme povídat, i já jsem v anonymních dotaznících párkrát zalhala o své váze). Přiznat si pravdu může být hodně těžké. Všichni také máme sklon chtít toho, co nás baví a těší, více. Ne každý má sexuálního partnera a mnoho lidí setrvává v nefunkčních vztazích, které zatím nedokázali vyřešit. Většina z nás neumí o sexu mluvit a někdy sex prostě nepřináší uspokojení. Kromě toho sex nemusí být priorita, některé ženy trpí zdravotními problémy, kvůli kterým pociťují během pohlavního styku bolest, a v neposlední řadě různě kolísá naše libido.

Sečteno podtrženo: je to komplikované.

Navíc platí, že vztahy bez sexu jsou častější, než si myslíme. Ve vztahu, v němž za posledních šest až dvanáct měsíců nedošlo k pohlavnímu styku, žije až patnáct procent párů. Ohledně nesezdaných párů máme ještě méně dat. Z nedostatku sexu v heterosexuálních vztazích společnost viní téměř vždy ženu, ačkoli často může být na vině muž.

Cyklus sexuální odezvy

Fyzicky, čistě z hlediska stimulace, je pro ženský sexuální prožitek nejdůležitějším anatomickým útvarem klitoris. Některé ženy dosahují orgasmu také skrze stimulaci bradavek nebo anální stimulaci, klitoris je však orgán, který se vyvinul čistě pro sexuální uspokojení; jsou-li stimulovány jiné erotogenní zóny, téměř vždy dochází k odezvě právě v něm. Je zajímavé, že oblast mozku reagující na stimulaci bradavek se překrývá s oblastí reagující na stimulaci klitorisu.

Klasickému modelu sexuální odezvy odpovídá lineární postup, který v roce 1960 poprvé předložili William H. Masters a Virginia E. Johnsonová. Skládá se ze čtyř fází: excitace, plató, orgasmus a uvolnění. Zmíněný model se však setkal s kritikou, protože nezahrnuje touhu (pokud se vám váš partner nelíbí nebo vás odpuzuje, může být obtížné dosáhnout vzrušení). Později sice byl navržen jiný model, který touhu zahrnuje, oba jsou však androcentrické (nadřazující mužský pohled) a předpokládají předem dané puzení k sexu. Takový pohled zcela opomíjí řadu důvodů, které ženy uvádějí jako motivaci pro vyhledávání sexuální intimity: emocionální spojení s partnerem, důvěru, náklonnost, bezpečí nebo respekt.

Doktorka Rosemary Bassonová v roce 2000 popsala cirkulární model, který vychází z pohledu, že uspokojivý sexuální kontakt nemusí začínat spontánní sexuální touhou. Její verze vedle fyzické stimulace zohledňuje také jiné faktory, jež podle výpovědí žen přispívají k sexuálnímu vzrušení a uspokojení, například pocit bezpečí, pocit žádoucnosti a také duševní pohodu. Cirkulární model reflektuje fakt, že ženy nemusejí mít vždy vysoké spontánní libido a že některé se sexuální aktivitě mohou zprvu oddat proto, že chtějí cítit intimitu nebo spojení, a touha nastoupí až po vzrušení.

Model Bassonové podporuje myšlenku, že sexuální touha může být spontánním jevem, ale i výsledkem složité souhry mnoha fyzických a emocionálních podnětů, a že tedy existuje jak ve spontánní, tak v responzivní podobě. Cirkulární model rovněž stojí na předpokladu, že pro mnoho žen je při sexu velmi důležitá intimita.

Často ženám říkám, aby se méně soustředily na spontánní libido a více na uspokojení (emocionální a fyzické) a samozřejmě také na sexuální prožitek a element zábavy. Hodně lidí se upíná ke spontánnímu libidu, což popravdě působí jako odraz čistě mužské představy o sexuální touze. Já si sex představuji spíš jako večírek. Nezáleží na tom, jestli vám přišla pozvánka na zdobném papíře, nebo jako esemeska. Je jedno, jestli jste na něj dorazili limuzínou, vlastním autem, metrem, nebo pěšky. Důležité je jen to, že jste na večírku byli a užili si ho.

Fyzické změny doprovázející vzrušení a sex

Zvýšené prokrvení vagíny a vulvy způsobuje zduření klitorisu a vulvy a tvorbu vaginálního transsudátu (zvlhnutí). Spodní třetina vagíny se může zúžit a horní dvě třetiny naopak roztáhnout. Horní část vagíny a dělohy se mírně přizvednou.

Při orgasmu dochází k rytmickým stahům svalů kolem vagíny (svalů pánevního dna). Kontrakce jsou reflexní, což znamená, že je vaše nervy a svaly řídí bez vědomého pokynu z mozku. Je to podobné jako klepnutí neurologickým kladívkem pod koleno – váš bérec se pohne následkem spuštění reflexu, ne proto, že by mu to vědomě přikázal váš mozek. Úmyslné stahování svalů pánevního dna (při Kegelových cvicích) orgasmus nevyvolává, ale u mnoha žen umocňuje vzrušení. Občas si to představuju jako svého druhu rozcvičku, třeba jako když si před během rozehříváte svaly nebo když za mrazivého rána zatápíte v autě. Zkuste si to!

Ženský orgasmus (stahy svalů pánevního dna) trvá obvykle pět až šedesát vteřin. Ke svalovým kontrakcím dochází v přibližně 0,8vteřinových intervalech (tedy jeden za druhým) a u mnoha žen je každý následný stah delší, ale slabší. Celkový počet stahů se obecně pohybuje mezi třemi a patnácti. Orgasmus přitom provází pocit duševní pohody a/nebo uvolnění napětí. Fascinující je, že ženy i muži popisují orgasmus téměř identickými slovy.

Žalud klitorisu má nejvyšší koncentraci nervových zakončení a některé ženy mohou být na přímé doteky v tomto místě během předehry či sexu příliš citlivé. Ženám, které nesnesou vibrátor nebo ruční stimulaci žaludu, může více vyhovovat stimulace jazykem nebo když si mezi prsty či vibrátor a klitoris vloží měkkou tkaninu. Klitoris se naštěstí větví kolem močové trubice, sahá až k vagíně a nachází se pod stydkými pysky, takže k němu lze při stimulaci přistupovat mnoha kreativními způsoby bez přímého kontaktu s jeho žaludem. Přitisknutím vibrátoru s širší plochou k poševnímu vchodu se dají například stimulovat crura klitorisu. Zkoumat velikost a umístění tohoto orgánu a zkoušet různé přístupy k jeho stimulaci může být velmi zábavné.

Pár faktů o sexu

Zatímco až 86 procent dotazovaných homosexuálních žen uvádí, že při sexu dosahuje orgasmu obvykle nebo vždy, v případě heterosexuálních žen totéž tvrdí pouze 65 procent dotazovaných. To dokazuje, že k uspokojivému sexu není zapotřebí penis a že také není klíčovým parametrem sexuálního uspokojení žen.

Ideální doba trvání penetrace penisem během heterosexuálního pohlavního styku se podle průzkumu amerických a kanadských sexuologů pohybuje mezi třemi a sedmi minutami (jedna až dvě minuty jsou považovány za příliš krátkou dobu a více než deset minut zase za dobu příliš dlouhou).

Podle jedné studie trvá předehra heterosexuálních párů v průměru jedenáct až třináct minut a samotný pohlavní styk sedm až osm minut. Muži přitom odhadovali, že jak předehra, tak penetrace trvají delší dobu, než jakou uváděly jejich partnerky. Muži i ženy se shodovali, že by chtěli delší předehru a delší pohlavní styk.

Jak je to s vaginálním orgasmem a bodem G?

Je těžké vyčíslit škody, jaké napáchal Sigmund Freud popularizací mýtu o vaginálním orgasmu. Samotnou penetrací penisem dosahuje orgasmu pouze třetina žen, takže představa, že tohle je jediná správná cesta, jak dosáhnout orgasmu, vede u zbývajících dvou třetin žen k mylné domněnce, že je s nimi po sexuální stránce něco špatně, ačkoli jsou naprosto v pořádku.

Nedosahování orgasmu při penetraci penisem bez jiné stimulace není vada, ale vlastnost.

Na mýtu o vaginálním orgasmu se podílí také bod G, který údajně identifikoval doktor Ernst Gräfenberg v roce 1950. Jak se v současnosti traduje, bod G je kouzelné místo na vaginální stěně (pod močovým měchýřem), při jehož stimulaci se žena „rozdivočí“. Výsledek je stejný: řada žen je nešťastná, že bod G nemá.

Když si projdeme příslušná data, zjistíme, že doktor Gräfenberg ve své práci žádný konkrétní bod nepopsal. Jeho studie se ve skutečnosti nazývá The Role of the Urethra in Female Orgasm (Role močové trubice při ženském orgasmu) a autor v ní popisuje „erotogenní zónu“ v přední části vagíny, v blízkosti močové trubice a spodní části močového měchýře. Ano, je to tak, Gräfenberg pravděpodobně popisoval tělo, kořen a bulvy klitorisu obklopující močovou trubici. Jak se dalo čekat, vědci během následných studií na místě údajného bodu G nalezli pouze močovou trubici, klitoris a vaginální stěnu. Ženy mohou při stimulaci přední části pochvy v blízkosti močové trubice zažívat rozkoš, protože se jedná o místo přístupu ke klitorisu. Stále to ovšem vyžaduje stimulaci, nejde o žádné zázračné tlačítko.

Když mi ženy vyprávějí, že při sexu s muži předstírají orgasmus, nejsem překvapená. Koneckonců byly vedeny k tomu, aby věřily, že k ženskému orgasmu má dojít díky penetraci penisem, navíc skrze jakýsi imaginární bod.

MRI studie zkoumající anatomii během sexu heterosexuálních párů odhalují, že penis může stlačovat klitoris, což u některých žen vede k orgasmu. Ultrazvukové studie zaměřené na prokrvení klitorisu během zevní masturbace a vaginální penetrace naznačují, že v obou případech dochází ke zduření klitorisu. To znamená, že jak stimulace vulvy či předsíně zvnějšku, tak stimulace vagíny zevnitř penisem, prsty, jazykem nebo erotickou pomůckou mají stejný účinek: klitorální stimulaci. Dokonce i stimulace bradavek, která vzrušuje mnoho žen, aktivuje v mozku oblast, jež se překrývá – ano, hádáte správně – s oblastí interpretující vjemy z klitorisu. Klitoris funguje jako agregátor a zesilovač rozkoše.

Dalo by se tedy říct, že všechny cesty rozkoše vedou do klitorisu.

Nejlepší bude s pojmy jako vaginální orgasmus a bod G úplně skoncovat, protože jsou zavádějící. Důležitý je ženský orgasmus a toho lze dosáhnout mnoha způsoby.

Mohou ženy ejakulovat neboli „squirtovat“?

Odpověď zní: ano, ale ne tak, jak to můžeme vidět na internetu.

Pokud jste se někdy dívali na online videa s ejakulujícími ženami, možná jste nabyli mylného dojmu, že některé ženy mají tajnou vaginální žlázu, která při správném dotyku vyloučí proud tekutiny. Většina takových videí je označena popiskem „squirting“.

Při ejakulaci musí tekutina vyjít buď z vagíny, močové trubice, nebo ze speciální žlázy. Pro srovnání, prostata u mužů vyloučí při ejakulaci přibližně pět mililitrů tekutiny. Ve vulvě ani vagíně se přitom žádná obdobně velká žláza nenachází. Představa, že by ženy mohly ejakulovat proud tekutiny o objemu větším než pět mililitrů, je i bez jakýchkoli rešerší a výzkumů dost pochybná.

Ale nebyla bych to já, abych si takovou rešerši neudělala.

Po stranách močové trubice se nachází pár žláz, takzvané Skeneho žlázy. Svou velikostí odpovídají nanejvýš hrášku a někdy bývají označovány jako ženská prostata, protože jejich sekrety obsahují stopy prostatického specifického antigenu (PSA), bílkoviny, která se nachází v mužské prostatě. Skeneho žlázy mohou během sexuální aktivity vyloučit malé množství tekutiny, nanejvýš jeden až dva mililitry. Tento výměšek lze z lékařského hlediska označit za ejakulát, ale jistě by nevystříkl do dálky a určitě ne ve větším objemu.

V rámci jedné studie vědci zkoumali osmatřicet žen, které měly za úkol pomocí masturbace dosáhnout orgasmu (měřeného pomocí přístroje, jenž snímal kontrakce svalů pánevního dna), a žádný ejakulát vycházející z vagíny ani močové trubice přitom nebyl pozorován. Pokud by se však squirting či ejakulace vyskytovaly pouze u jedné z padesáti žen, tedy přibližně u dvou procent, vzorek ve studii by mohl být příliš malý na to, aby je odhalil.

Jiná studie se zaměřila přímo na skupinku žen, které podle svých slov při orgasmu ejakulovaly, tedy vylučovaly velké množství tekutiny. Vědci je pečlivě vyšetřili, aby se ujistili, že žádná z nich netrpí inkontinencí. Ženy se vymočily a potom masturbovaly až k vyvrcholení. Výzkumníci pomocí ultrazvuku měřili hladinu moči v jejich měchýři po vyprázdnění, při vzrušení a po orgasmu. Shromáždili a zanalyzovali rovněž vzorky jejich moči před stimulací a po orgasmu a zkoumali i „vysquirtovanou“ tekutinu.

Jak to dopadlo? Močové měchýře zkoumaných žen se během sexuální stimulace plnily pozoruhodně rychle. Měchýře před orgasmem obsahovaly moč, kdežto po „ejakulaci“ byly prázdné. „Vysquirtovaná“ tekutina byla v laboratoři identifikována jako moč.

Proč k tomu dochází? Ženy, které uvádějí, že stříkají, mají možná jednoduše tak silný orgasmus, že jim svaly pánevního dna vyprázdní močový měchýř, a proto je daný jev spojený s pocitem rozkoše. Je také možné, že intenzivnější sexuální odezva vede k rychlejšímu naplnění měchýře.

Některé ženy mohou během sexu rovněž vylučovat více transsudátu – jinými slovy bývají hodně mokré. Při orgasmu pak může veškerá nahromaděná tekutina uniknout najednou.

Pokud je vzrušení částečně způsobené zvýšeným průtokem krve, mohou být v tomto ohledu nápomocné speciální vibrátory nebo léky?

A co anální sex?

STRUČNĚ V BODECH

Se svým sexuálním životem je spokojeno zhruba padesát procent žen.

Penis není nejspolehlivějším nástrojem k dosažení ženského orgasmu.

Neexistuje žádný konkrétní bod G. Citlivá oblast uvnitř vagíny, o které hovoří mnoho žen, je součástí klitorálního komplexu.

Ženy ejakulují pouze drobné kapičky tekutiny, tedy „nestříkají“ tak, jak to ukazuje mnoho pornovideí.

Ženy, které mají zájem o anální hrátky nebo anální sex, mohou začít bezpečně a bez nátlaku použitím vibrátoru určeného pro anální stimulaci.