Věnováno Tamar.

„... bylo to pro něho jako několik dní...“

Nadav Ejal

VZPOURA PROTI GLOBALIZACI

Proč lidé revoltují proti dnešnímu světu

© 2020 by Nadav Eyal

Podle anglického překladu Revolt: The Worldwide Uprising Against Globalization hebrejského originálu vydalo v edici H!story nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2020. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Lenka Lichtenberg

Odpovědná redaktorka Irena Hanušová

Šéfredaktor Marek Vlha

Jazyková redaktorka Tereza Filinová

Design obálky Elizabeth Yaffe

Ilustrace na obálce © THEPALMER/Getty Images

Fotografie autora Danny Bar Adon

Úprava obálky Pavel Junk

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-vzpoura-proti-globalizaci, libisemi@melvil.cz

Diskutujte o knize s hashtagem #vzpoura

© Jan Melvil Publishing, 2020

ISBN 978-80-7555-120-7

„Kde není zápasu, není pokroku.“

— FREDERICK DOUGLASS, projev ku příležitosti výročí zrušení otroctví v britské Západní Indii, 1857

PŘEDMLUVA K ČESKÉMU VYDÁNÍ

Svět si v roce 2020 prošel náročným obdobím plným výzev, které zřejmě ovlivní několik následujících desetiletí. Vypuknutí pandemie COVID-19 lidstvu ukázalo hranice i obrovský potenciál mezinárodní spolupráce a globalizace. Obyvatelé světa, který je nyní daleko propojenější než kdy předtím, světa neustálého pohybu lidí, zboží, kapitálu a myšlenek, narazili na zavilého společného nepřítele: neznámý patogen. Nový druh viru se od jiných původců epidemií, jež propukly v posledních desetiletích, liší určitými biologickými vlastnostmi, které z něj učinily skutečnou hrozbu. COVID-19 není výjimečně smrtící – SARS a MERS byly v tomto ohledu daleko nebezpečnější – je však mimořádně nakažlivý. Globalizovaný svět rád používá virální metafory, nyní poprvé stanul tváří v tvář původnímu významu tohoto slova.

V globalizovaném světě mají místní krize regionální dopady, které se projevují na celonárodní úrovni, přelévají se do sousedních států a následně do celého světa. Může se jednat o ekonomickou krizi, jakou byla například americká hypoteční krize v roce 2008, z níž se nakonec vyklubala krize globální, jindy může jít o epidemii nového viru, jakým je například COVID-19. Vládní činitelé se na začátku řešení místní nebo regionální krize často dopouštějí chyby: mylně se domnívají, že ji dokážou zvládnout sami. Přistupují k ní jako ke „své vlastní“ krizi a nedochází jim, jaké souvislosti a důsledky má v celonárodním a celosvětovém kontextu. Přesně k tomu došlo zpočátku v Číně. Jak má vlast, Izrael, tak Česká republika byly naopak během první vlny epidemie malými ukázkami efektivní reakce na pandemii. Obě země ale později zjistily, že zápas zdaleka neskončil a že není nic smrtelnějšího než oslava vítězství uprostřed bitvy.

Mezinárodní obchod vytváří účinnější mechanismy výroby a distribuce, které zachraňují před extrémní chudobou miliardy lidí. Ve střední, východní a jižní Evropě se životní úroveň v desetiletích po pádu východního bloku a zavedení tržního hospodářství výrazně zvýšila. Rozhodně to platí o České republice. Globalizace je však složitý jev a má také stinné stránky. Urychluje záchranu nespočtu lidí od strašlivé chudoby, zároveň ale vytváří nové cykly vykořisťování. Vykořisťovaným pak postupně dává do rukou moc a nástroje, aby se mohli z područí vymanit. Tato kniha ukazuje, že cykly vykořisťování stvořené globalizací jsou neudržitelné. Šíření myšlenek, znalostí a pravdy je nakonec přeruší. Toto je pozitivní nezastavitelný virus zakořeněný hluboko pod krustou globalizace.

Boj s extrémní chudobou ještě neskončil. Bude-li ale globalizace nucena odejít ze scény kvůli epidemii koronaviru, nacionalistické či populistické rétorice nebo pod tlakem obou jmenovaných sil zároveň, její ústup vymaže mnoho úspěchů, kterých jsme v této nejdůležitější a nejsmysluplnější válce, jakou kdy lidstvo vedlo, dosáhli. To by bylo nejen nemorální, ale i nebezpečné: když lidem seberete něco, co jim už jednou patřilo, začnou být frustrovaní. Frustrace plodí hněv a hněv vede k úpadku racionálního dialogu, a někdy dokonce k násilí. Dějiny střední Evropy nám připomínají velkou lekci Belle Époque, doby kulturního rozkvětu, která trvala od konce 19. století do propuknutí světové války v roce 1914. K prvnímu skoku globalizace došlo již před válkou, mezinárodní instituce a imperiální aliance však dosud žily minulostí. Nárůst národního a ekonomického napětí v kombinaci s nefunkčními a zastaralými systémy uvrhly svět do hrůzostrašné války a přinesly celá desetiletí rozdělení a rozdrobení.

Epidemie COVID-19 propukla v době překotné globalizace a industrializace a tytéž síly, které podporovaly rychlé šíření viru, nám zároveň pomáhají dostat situaci pod kontrolu. Když Čína vyhlásila v provincii Chu-pej zákaz vycházení, řada obyvatel Západu měla za to, že takové nařízení je vhodné pouze pro Čínu. Pandemie se ale stupňovala a obdobná (pokud možno mírnější) omezení zajišťující odstup mezi lidmi se ukázala jako nutnost pro zastavení infekce.

Zavádění těchto nefarmaceutických opatření umožnily až výdobytky průmyslové revoluce. Zůstat sám nebo v rodinném kruhu bylo vždy nejlepší obranou proti extrémně nakažlivým patogenům. Většina lidí si však na rozdíl od šlechty nemohla dovolit uprchnout před nákazou do venkovských sídel.

Ještě v půlce 19. století téměř nikdo na světě nevydělával více než 400 dolarů ročně (z hlediska parity kupní síly) a lidé si nemohli dovolit izolovat se od ostatních. Zemřeli by hlady. Nyní jsme naopak dostatečně bohatí a společenské struktury dostatečně stabilní na to, aby mnozí z nás mohli zůstat delší dobu doma a smrtícímu patogenu se tak vyhnout. Navíc máme k dispozici nové nástroje. Koronavirus vtrhl do našich životů v době, kdy už sekvenování DNA nestojí desítky tisíc dolarů, kdy můžeme využívat neuvěřitelně výkonných cloudových služeb, v době příkladné mezinárodní spolupráce. Příroda nám předhodila exponenciální problém a my jsme poprvé v historii zareagovali exponenciální vědeckou odpovědí.

Globální vesnice nemůže přežít, aniž by lpěla na pokroku a pravdě. V mnoha zemích se v naprostém rozporu s fakty a dostupnými vědeckými poznatky rozšířily tendence nový virus podceňovat, nebo dokonce popírat. Množství úmrtí způsobených virem COVID-19 ve Velké Británii nebo New Yorku jasně ukazuje, jak jsou tyto názory pro veřejné zdraví nebezpečné. Nedůvěra v instituce se mění ve válku proti pokroku, v pochod pošetilosti.

Abychom mohli sledovat místní krize, aktivně do nich zasahovat a vypořádat se s nimi, musíme přijmout globální zodpovědnost a posílit mezinárodní instituce. Čím silnější vazby mezi sebou vytváříme, tím víc je budeme potřebovat. V roce 2020 stanulo lidstvo tváří v tvář pandemii. Příště to třeba bude nějaký místní konflikt, který přeroste ve světovou válku, ekonomická krize, jež nás opět strhne dolů, nebo ta největší výzva ze všech: krize klimatická. Současná míra ekonomické provázanosti, rozsáhlé obchodní vazby a globální mobilita dávají vzniknout problémům, jež dokážou růst exponenciálně, daleko rychleji než nějaký patogen. Globální výzvy vyžadují globální řešení.

ÚVOD

KONEC JEDNÉ EPOCHY

Budova vypadá jako typický kancelářský mrakodrap, jaký najdete v každém prosperujícím centru města od Manhattanu přes Londýn až po Tel Aviv. VIP hosté jsou přiváděni zadní chodbou k malému služebnímu výtahu, který za těchto okolností působí poněkud nepatřičně a dodává atmosféře na tajemnosti. Výtah sjede dolů, dveře se rozevřou a před námi se zjeví kulisy dnešního večera: rodinný vinný sklípek, tajný, jak dodává náš hostitel. V rohu místnosti nám slavný šéfkuchař právě připravuje večeři. Zdi jsou lemované skleněnými vitrínami, za nimiž spočívají lahve vína dovezené z vinic rozesetých po různých koutech světa. Hosté jsou ohromeni a takové lidi rozhodně není snadné ohromit. Jsou tu podnikatelé v oblasti špičkových technologií, bývalý premiér, bývalý vysoký armádní důstojník, který se nyní pustil do sociálního podnikání, a výkonní ředitelé nejvýznamnějších společností. Všichni přítomní, a vlastně kdokoli a kdekoli na světě, jméno našeho štědrého hostitele velice dobře znají.

Když nás usadí ke stolu, rozhlédnu se kolem a počítám miliardáře. S pravděpodobností hraničící s jistotou jsem tu dnes jediným hostem, který přijel Toyotou Corolla s uvolněným blatníkem.

Byl jsem pozván, abych promluvil o mezinárodní situaci, globalizaci a odporu vůči ní. Moji posluchači v mistrně nasvíceném vinném sklípku pozorně naslouchají, zatímco vypočítávám jednotlivé vrstvy obyvatelstva, které nemají nejmenší prospěch z blahobytu skýtaného současným světovým řádem, a vysvětluji, jak se technologické korporace vyhýbají zodpovědnosti za neduhy globálně propojeného světa, který samy stvořily. Tvrdím, že liberální hodnoty jsou zpochybňovány obrozením nepřátel pokroku a že mladí lidé dávají před bojem za demokracii přednost radikálním řešením. Ze statistického hlediska se nám daří dobře, poznamenávám. Tak proč má tolik lidí pocit, že se ocitli v pasti?

Měl jsem tušit, jakou to vyvolá reakci. Horní procento těch nejbohatších většinou považuje krizi z roku 2008 za pomíjivý mráček na obloze, Trumpovo zvolení pouze za historickou hříčku osudu a pokrok, tedy jeho aristokratickou podobu, k níž tito lidé vzhlížejí, za nezadržitelný. Náš velkorysý hostitel a několik málo hostů podstatě mé analýzy porozuměli, i když s ní nesouhlasí. Ostatní jsou popuzeni. „To je přehnaný pesimismus,“ vyhrkne jeden z nich a ostatní po něm slabikují „pe-si-mis-mus“. A hned se do mě pustí s provařenými moudry: Je to jen „populistická vlna“, odpor, který brzy pomine a nenapáchá větší škody. Rozhovor se promění v anachronickou diskusi typickou pro lidi narozené v padesátých a šedesátých letech. Zaznívají dokonce taková klišé jako „sebedůvěra je otcem úspěchu“, „štěstí přeje odvážným“, „všichni mladí jednou dospějí“ a „nemůžeme se přece vrátit zpátky na stromy“. Většinu z nich vůbec nezajímá, co jim říkám. Chtějí mě poučovat a skrze mě chtějí poučovat i celou mladou generaci o tom, že všechno dobře dopadne, jen když budeme myslet pozitivně. Debatu uvízlou na mrtvém bodě elegantně utíná servírování dezertu. Když je budoucnost vašich dětí zajištěna dluhopisy bez rizika, můžete si dovolit uctivě nesouhlasit.

Tato večeře mi něčím připomněla poněkud dramatičtější událost, jíž jsem byl jako novinář svědkem před dvěma lety. Na obou setkáních se dalo napětí krájet. Když znervózní velcí boháči, obalí se do celofánu, který šustí optimismem. Střední třída volí mnohem prozaičtější taktiku: zuří.

Onoho večera 8. listopadu 2016 byla atmosféra na Manhattanu slavnostní a napjatá. Bezmračná obloha se klenula nad skleněným stropem Javitsova centra připraveného na korunovaci nového vůdce svobodného světa. Pouliční prodejci venku měli žně. Nabízeli trička s prezidentkou Hillary Clintonovou v kostýmu superženy, trička s prvním mužem Billem Clintonem, volební odznáčky všech barev a suvenýry na památku historického dne. Venku hlídkovaly stovky policistů a členů bezpečnostních složek spolu s armádou přenosových vozů a lesem satelitních antén. Počet zde přítomných novinářů několikanásobně převyšoval hloučky, které byly vyslány do poněkud skromnějšího ústředí Trumpovy volební kampaně vzdáleného vzdušnou čarou jen několik set metrů.

„Ona povstane,“ napsala o Clintonové básnířka Maya Angelou v roce 2008. Nyní se Clintonová chystala osvobodit z rezavých řetězů a stát se nejmocnějším člověkem světa.

Na pódiu seděli zástupci celého spektra amerického lidu. Heterosexuálové i gayové, Hispánci, černoši i běloši, ženy i děti. Měli znázorňovat nástup nové éry, kterou zvolení Clintonové ohlašovalo. S nekonečnou trpělivostí tam seděli celé dlouhé hodiny a čekali na těch pár vteřin, kdy je jejich děti uvidí v televizi a navždy si uloží do paměti obraz svých rodičů vedle první ženy, která kdy byla zvolena prezidentkou Spojených států amerických. Svá místa neopustili, ani když se nad Javitsovým centrem začalo stmívat.

Clintonová samozřejmě nakonec nepřišla. Neviděla oslavu, kterou pro ni připravili. Padla noc a všechno odnesla s sebou.

V pohledu novináře je cosi brutálního. Z bezpečné vzdálenosti skýtající perspektivu sleduje, jak se před ním odvíjí obraz. Zachytí zklamání šířící se davem, šokované lapání po dechu, slzy a zlomená srdce, banalitu lidských reakcí: popírání, zklamání, zoufalou naději, která dál koluje mezi oddanými.

Když začali ohlašovat výsledky, stoupenci Clintonové měli oči přilepené k chytrým telefonům a nevěřícně šeptali. Přesně tak to bylo. Nemohli tomu uvěřit, nedokázali pochopit, jak se to jenom mohlo stát. Mnozí plakali. Jeden z nich se mi svěřil, že se coby židovský homosexuál obává nového holokaustu.

Ptal jsem se ho, jestli nemluví jen tak do větru.

„Ne,“ natahoval, „opravdu se bojím.“

Spojitost mezi zděšenými, panikařícími členy volebního štábu Hillary Clintonové oné podzimní noci a sebejistými boháči, s nimiž jsem se setkal ve vinném sklípku, není na první pohled patrná. Ti druzí byli odhodlaně optimističtí a připraveni všem vysvětlit, že světový řád, který jim osobně tak vyhovuje, je skvělý také pro všechny ostatní. Stoupenci Clintonové vycítili, že se demokracie ocitla v ohrožení a že právě přišli o budoucnost. Obou skupin se ale zmocnil hluboký, nevyřčený strach. Každá se s ním vyrovnávala po svém: boháči euforicky schovávali hlavy do písku, zatímco voliči Clintonové pokryli podlahu Javitsova centra slzami.

Nebáli se jen toho, že Trump, stoupenci brexitu, evropští nacionalisté nebo islámští fundamentalisté způsobí světovou katastrofu. Ostatně kdyby k ní skutečně došlo, jen by se utvrdili ve své víře v liberální hodnoty či tržní hospodářství. Ne, neobávali se příchodu nějaké pohromy. Právě naopak. Báli se, že by jejich protivníci mohli uspět, že by Trump mohl uspět. Jeho úspěch by znamenal nastolení neliberálního světového řádu a výrazné omezení celosvětové spolupráce.

Byl by to svět, který v základech otřese skálopevnou vírou ve vítězství dobra nad zlem za druhé světové války, ve svobodu jako nezbytný předpoklad prosperity, v odmítnutí náboženského fanatismu, v to, že žena má právo rozhodovat o svém těle, a především ve všemocnou sílu pokroku. Pro tyto lidi by se historie zastavila a zařadila zpátečku. Poslední roky jsou pro mnoho z nich důkazem, že tato transformace již započala.

Nejsem Američan ani Evropan. Žiji ve vzdálené provincii, kterou vzalo pod svá křídla americké impérium. Moje pozice je pozice pozorovatele s výsadou emocionálního odstupu od přicházející bouře. Pár měsíců před volbami v roce 2016 jsem se vydal na cestu po Spojených státech, abych našel odpověď na jednoduchou otázku: Kdyby měl vyhrát Trump, jak by k tomu mohlo dojít? Podle volebních průzkumů se to zdálo téměř nemožné, ale já zůstával skeptický. Seděl jsem v obývacím pokoji jedné hornické rodiny v Pensylvánii, státě, který patří mezi pilíře průmyslové revoluce. Venku lilo a skučel vítr. V rodině panovala stejně ponurá a skličující atmosféra jako za okny – chyběl jí onen optimismus, do nějž vkládám své naděje. Černí aktivisté ve Filadelfii mi řekli, že prezident Obama je jen další maskou bělochů, kteří zabíjejí nevinné obyvatele z jejich sousedství. Zapřísahali se, že pro „tu ženskou“ hlasovat nebudou. Dívenka z města Charlotte v Severní Karolíně, která vyrůstala se dvěma transgender matkami, mi se slzami v očích vyprávěla, jak ji kvůli jejím rodičům spolužačka přestala zvát na narozeninové oslavy. Z jejího příběhu jsem vycítil rostoucí nevraživost vůči nové Americe. Ve stejném státě jsem navštívil nedělní bohoslužbu. V místním kostele kazatel hlásal, že Spojené státy budou kvůli tolerování homosexuální sodomie potrestány epidemií horší než ebola. Zeptal jsem se ho, zda nemá pocit, že jeho Amerika mizí z tohoto světa, a dostalo se mi následující odpovědi: „No tak, ještě nás nepohřbívejte!“

To, k čemu došlo ve Spojených státech za Trumpovy vlády, není běžná politická výměna ani revoluce opřená o novou, promyšlenou politickou ideu. A žádná soudržná politická myšlenka nestojí ani za brexitem. Vzestup populismu a nacionalismu od Brazílie přes Itálii až po Maďarsko je ve skutečnosti útokem (ač roztříštěným) na globalizaci dnešního světa, útokem, jenž povstal z ozvěn nespravedlnosti, které trápí střední vrstvu celého průmyslového světa. Ti, kdo se příliš soustředili na dění v Americe, Evropě, Africe nebo Asii, přehlédli nejdůležitější sociální, kulturní a politický úkaz naší doby. Jednotlivé body se slily jako na pointilistické malbě do jediného obrazu, obrazu revolty. Ohromné množství lidí odmítá globalizaci jakožto ekonomický, kulturní a univerzální hodnotový systém. Vzpoura se šíří po celém světě, neřízeně a plynule. Její podstatou není pečlivé budování nových mocenských struktur, ale odmítání těch stávajících.

Ostrá opozice vůči globalizaci se vytvořila na dvou protikladných frontách: na straně radikální anarchie a na straně náboženského fundamentalismu. Radikální a zpátečnické myšlenky podnícené rostoucí sociální nespokojeností si našly cestu ke střední třídě. Revoltu lze vycítit v rozhodnutí Britů vystoupit z Evropské unie, ve vzestupu extrémní pravice v Evropě, v šíření fundamentalismu, jakož i v sílící podpoře radikální levice a v růstu nenávisti vůči bohatým a vůči koncentraci bohatství. Politici se zoufale snaží osedlat tygra. Prezident Spojených států od okamžiku svého zvolení doslova zaplavil americký i mezinárodní diskurz vytrvalými provokacemi. Bušení jeho tweetů do klávesnice bylo tak ohlušující, že jsme zapomněli na něco, co nám všem došlo už ve chvíli, kdy vyhrál volby: Trump je projevem mnohem širšího fenoménu zrozeného dávno před volbami v roce 2016 a 2020. Nyní, s odstupem několika let, bychom měli udělat to, co je zapotřebí: ohlédnout se zpět na uplynulá desetiletí jako na součást politické a historické mozaiky tvořící náš současný svět. Věk revolty je příliš závažný a má příliš mnoho důsledků, než aby ho bylo možné připsat na vrub Trumpovi nebo mediální fascinaci jeho osobou.

Rebelové tvoří různorodou směsici vyděděnců. Někteří z nich prohlašují, že globalizace, liberální hodnoty s ní spjaté a technologie, jimž dala možnost vzkvést a šířit se, otrávily jejich životy i společnost a rozvrátily hluboce zakořeněné hodnoty a přesvědčení. Jiní se chopili zbraní, často doslova, a vytáhli s nimi proti politické nomenklatuře, která jim slibovala, že globální řešení přinesou prosperitu všem, a sama se přitom zaprodala procentu těch nejbohatších. Bouří se, protože jim nakukali, že globalizace narovná svět, všechno jim bude ležet u nohou, všechno budou mít hned, všechno na dosah, stačí jen natáhnout ruku. To je samozřejmě pouze prázdný slogan. Mezinárodní ekonomika není postavená na rovnosti, nýbrž na nerovnosti. Rebelové vidí, jak jejich děti zatracují vlastní kulturu, sílící tlak na politickou korektnost jim přitom brání vyjádřit frustraci, kterou pochopitelně cítí. Bouří se, protože jejich jistoty, identita a živobytí se ocitly v ohrožení. Útok teroristů může přijít každičkým okamžikem, imigranti se chtějí dostat, kamkoliv se jim zlíbí, a zaměstnavatelé neustále hrozí vyhazovem. Pandemie koronaviru COVID-19, která se v roce 2020 přehnala přes celou planetu, odhalila, že politika vedená v duchu 20. století upadá a není schopná čelit současným výzvám, například šíření nového patogenu v úzce propojeném světě. Vůdci a politické systémy obvykle budí dojem kontroly, jistoty a bezpečí. Dějiny ale ukazují, že epidemie tuto iluzi rozbíjejí. V takových situacích také vychází najevo, kteří z vládců jsou rozhodní a schopní a kteří naopak nebezpeční a neschopní. Luchino Visconti, který ve 14. století vládl Milánu, uvalil na domy, v nichž propukla černá smrt, karanténu, a zachránil tak během první vlny epidemie ve městě mnoho životů. Ostatní vládci prchali do svých letních sídel, zatímco jejich poddaní umírali – to mi připomnělo, jak Donald Trump uprostřed zuřící nákazy koronaviru chodil hrát golf. „V časech temných, počínáme vidět,“ napsal americký básník Theodore Roethke. Není náhoda, že v mnoha zemích zasažených koronavirem propukly rozsáhlé protesty. COVID-19 dále katalyzoval povstání proti roztříštěnému světovému řádu.

Tyto výlevy ukřivděnosti, tento nárůst nelibosti mění svět. Protesty proti mezinárodnímu obchodu nebo na jiné úrovni proti univerzálním hodnotám jsou daleko víc než jen ojedinělými výbuchy nenávisti a nevědomosti či pomíjivými jevy, jak je média často vykreslují. Odpor proti sílící migraci v západní společnosti není vždy nacionalistickou, šovinistickou propagandou. Globalizace sice zlepšila životní podmínky lidí, zároveň ale poškodila komunity a rozvrátila ekosystémy, zasela vítr a sklízí bouři. Revolta propukla na konci věku zodpovědnosti.

Po druhé světové válce svět vstoupil do relativně stabilní éry ve znamení obezřetnosti a smyslu pro povinnost. Byl to věk zodpovědnosti. Zásadním způsobem ho formovaly hrůzné osobní zkušenosti voličů i jimi volených zástupců. Před očima měli zničený, vypálený svět, planetu ve stavu šoku. Viděli strašlivé důsledky rasismu, odplaty krajního nacionalismu, ekonomického úpadku, obchodních válek, závislosti na ideologickém extremismu a všechno to zavrhli. Po válce civilizaci jako déšť po dlouhém období sucha krátce zaplavil optimismus. Prezident Franklin Roosevelt se stal mluvčím těchto nálad už v roce 1943, dva roky před koncem války: „Věříme, že budoucí generace jednou poznají, že nyní, uprostřed 20. století, nastala doba, kdy se lidé dobré vůle dokázali sjednotit, spolupracovat a porazit síly nevědomosti, netolerance, otroctví a války.“[1]

Vytyčil si jednoduchý cíl a opravdu ho uskutečnil. Sověti, Američané, Číňané, Britové a Francouzi souhlasili, že šlo o spravedlivou válku, a chápali význam hrůz, kterých se stali svědky. Zde ale jejich konsenzus končí. Roosevelt hovořil o budoucích generacích, jeho generace však zažila Hirošimu a Nagasaki a nedlouho poté, v roce 1949, ji vyděsila první sovětská jaderná zkouška. Zrodil se nový svět, svět čelící hrozbě vlastní záhuby.

Vyděšené lidstvo se nejvíc obávalo toho, že přijde další světová válka, tentokrát zapříčiněná nebezpečným antagonismem studené války. Optimismus brzy vystřídal hluboký pesimismus. Američané se těsně po konci druhé světové války domnívali, že budou se Sovětským svazem budovat světový mír, o rok později už ale Sovětům věřil jen málokdo a šedesát pět procent lidí očekávalo další globální konflikt nejpozději do pětadvaceti let. Jeden z průzkumů ukázal, že šest z deseti Američanů požadovalo silnější mandát OSN, nebo dokonce celosvětový parlament.[2]

Úzkosti a obavy někomu prospívají, zejména pak vládním činitelům. Jednou z výhod, jež přinášejí, je, že nás nutí k opatrnosti. A opatrnost vede k zodpovědnosti.

Definici věku zodpovědnosti najdeme v rozsáhlé analýze z roku 1947, kterou prováděl William A. Lydgate, redaktor agentury Gallup Poll zabývající se výzkumem veřejného mínění: „Extremismus typu ‚shoďme pár atomovek na Moskvu‘ se našim občanům příliš nezamlouvá. […] To, že máme z nastalé situace sklíčené pocity, je vlastně dobrým znamením. Dnešní lidé si na rozdíl od idealistů z roku 1918 už přestali myslet, že svět je pro demokracii stvořený, střízlivě si uvědomují, že za mír se musí neustále bojovat.“[3]

Nostalgie není jen klamná, ale i nebezpečná. Studená válka rozhodně jako éra zodpovědnosti nevypadala. Západ se svých kolonií v rozvojovém světě vzdával jen neochotně a nezřídka při tom tekla krev. Svět zaslechl ozvěny válečných bubnů během kubánské krize, v napjaté situaci nad Berlínem či v korejské a vietnamské válce. Dvě supervelmoci spolu soupeřily v zástupných válkách, v nichž byli obyvatelé takzvaného třetího světa obětováni na oltář hrozící jaderné války mezi Západem a Východem.

Přes to přese všechno byl tehdejší svět zodpovědný a měli bychom to alespoň zpětně uznat. Rozpoznat dobro tady a teď není vůbec jednoduché. Sledovat rychlou trajektorii zla je ještě mnohem těžší. Světoví vůdci žili po válce v neustálých obavách, že přijde další válka a bude naprosto ničivá. Strach je držel na uzdě a většinou jim nedovolil pouštět se do vojenských eskapád. Přesněji řečeno na uzdě je drželo veřejné mínění. Sovětská propaganda i američtí generálové prohlašovali, že mír je nejvyšší meta. Ať už byla realita jakákoliv, světoví vůdci přinejmenším chtěli, aby si veřejnost myslela, že právě o mír usilují. Dokonce i bojovný generál Douglas MacArthur často hovořil o míru: „Voják se modlí za mír ze všech nejvíc.“ Hovořil také o nutnosti „uchovat v míru to, co jsme vybojovali ve válce“. Údajně prohlásil, že pro zachování míru má být obětována i čest.[4] Byly tím, co přimělo světové vůdce k zodpovědnosti, ideologie? Nejspíš ne. Šlo o mnohem mocnější sílu – osobní a kolektivní paměť válečných hrůz a morální ponaučení z nich. „Všechny války začínají nějakou hloupostí,“ řekl prezident John F. Kennedy během berlínské krize v roce 1961.[5] Když mu armádní velení uprostřed kubánské krize předložilo plán prvního jaderného úderu, který by zničil celý sovětský blok (tento plán zahrnoval shození 170 atomových a vodíkových bomb jen na Moskvu), Kennedy rozzlobeně opustil místnost. „To si říkáme lidé,“ prohodil hořce k ministrovi zahraničí Deanu Ruskovi cestou do oválné pracovny.

Tehdejší světoví vůdci, Nikita Chruščov a Kennedy, stejně jako Josip Broz Tito v Jugoslávii, Konrad Adenauer v západním Německu, David Ben-Gurion v Izraeli, Clement Attlee ve Velké Británii, Leonid Brežněv v Sovětském svazu a François Mitterrand ve Francii, prožili velkou a strašlivou válku, někteří dokonce obě světové války. Nebyli to naivní pacifisté. Měli pragmatické cíle odpovídající národním zájmům: vytvořit stabilitu, mezinárodní instituce a zamezit další velké válce.

Zodpovědnost se na Západě projevovala také útlumem pravicových i levicových extremistických hnutí a rostoucí podporou demokracie. Politologové Roberto S. Foa a Yascha Mounk ukázali, že pro více než sedmdesát procent Američanů narozených ve třicátých letech 20. století byl život v demokracii „hlavní prioritou“. Téměř stejný počet Britů narozených v tomto desetiletí (šedesát pět procent) to vnímal stejně. Demokracie byla zásadní hodnotou také pro lidi narozené ve čtyřicátých a padesátých letech.[6] Ti, kdo budovali Západ, sdíleli společnou formativní zkušenost: děsivou zhoubnost války. Rodiče a prarodiče dnešní generace spojoval étos, který překračoval národní hranice. Projevovala se u nich téměř zbožná píle a pracovitost, místo fantazírování o budoucnosti si mnohem více cenili přítomného okamžiku. Požadovali víceméně mainstreamovou, zodpovědnou politiku, které se jim skutečně dostalo.

Věk zodpovědnosti po překonání mnoha obtíží postupně přinesl relativní stabilitu a mír. Obě supervelmoci si vůči sobě sice zachovaly nevraživost a soupeřivost, jejich vztah byl ale v zásadě racionální a zodpovědný. Vyvarovaly se populismu a raději se zaměřily na vědu a technologie, které jim měly pomoci vyhrát studenou válku a zlepšit materiální podmínky společnosti. V rámci oddělených sfér vlivu si obě supervelmoci idealizovaly mezinárodní spolupráci uvnitř svých bloků.

Kromě dočasně vyhrocené situace po pádu komunismu počet mezinárodních konfliktů po druhé světové válce skutečně poklesl.[7] Plně vyzbrojené jednotky se zúčastnily bojů naposledy v roce 2003 během druhé války v Zálivu. Počet obětí vojenských konfliktů po celém světě prudce klesá stejně jako počet lidí žijících za méně než dva dolary na den a klesá také dětská úmrtnost. V roce 1950 uměla číst a psát méně než polovina světové populace, dnes je to osmdesát šest procent.[8] Průměrný příjem na obyvatele se mezi lety 2003 a 2013 téměř zdvojnásobil.[9] Nic z toho nebyla náhoda. Společnosti poznamenané válkou a předvídaví vůdci poválečného období zasadili strom stability. A my sklízíme jeho plody.

Mluvíme-li o věku zodpovědnosti, nesmíme zapomínat na dvě věci. Zaprvé, v bouřlivé a válkou zmítané moderní době jde o vzácnou výjimku. Druhá světová válka zavřela konečně ústa extremismu a populismu. Ticho v dějinách sice vydrželo jen zlomek vteřiny, ale právě v tomto období se narodila většina čtenářů této knihy. Poté se vzpomínky na válku začaly pomalu vytrácet. Generace Britů a Američanů narozených v osmdesátých letech přestává sdílet názor generace třicátých let, že demokracie je rozhodující. Myslí si to jen třicet procent z nich.[10] Jejich praotcové obětovali na pobřeží Normandie za obranu demokracie vlastní život, kdežto oni ji dnes považují za prázdnou mantru.

Druhou věc, kterou byste měli o věku zodpovědnosti vědět, už asi dávno tušíte: ta doba je pryč.

Věk zodpovědnosti skončil ve chvíli, kdy se zřítily věže Světového obchodního centra. Žijeme v počáteční fázi důsledků 11. září. Útok al-Káidy na americké půdě byl válečným činem fundamentalistů namířeným proti univerzalistické vizi reprezentované Spojenými státy. Teroristé se pokoušeli rozpoutat světovou válku mezi křesťanstvím a islámem a uvolnili přitom z pout démony, kteří dosud zůstávali pod kontrolou a s náboženským konfliktem často neměli pranic společného. Rozpoutal se boj o osud světa, střet nikoliv náboženský, nýbrž ideologický. Na jedné straně stojí ti, kdo věří, že svět pomalu směřuje k politické a kulturní integraci, na druhé straně pak ti, pro něž je tato vize noční můrou a kteří jsou ochotni bojovat za to, aby k jejímu naplnění nikdy nedošlo. Uprostřed se nachází světová a zejména západní střední třída, která se nejistě potácí mezi národním státem a globalizací, mezi vlastní identitou a univerzálními hodnotami.

Současná globalizace není udržitelná, křehký mír poválečné doby je v ohrožení a příznaky nestability se množí. Nejzávažnější z nich jsou klimatické změny. Prosperity průmyslového věku bylo dosaženo za cenu drancování dnešního i budoucího životního prostředí.

Tato kniha vás provede zákopy probíhající revolty, jejími viditelnými obrysy i temnými zákoutími. Na severu Šrí Lanky jsem spatřil poslední stáda divokých slonů zatlačená do ostrůvků lesa pozvolna likvidovaného chudými farmáři, kteří se sami zoufale pokoušejí vypořádat s důsledky mezinárodního obchodu. Hovořil jsem s nezletilými syrskými uprchlíky o jejich budoucnosti na dlouhé cestě podél kolejí z Řecka do Německa. V Japonsku, které čelí bezprecedentní demografické krizi, mi stará paní v opuštěné škole vyprávěla, jak moc jí tu chybí hlasy hrajících si dětí. Stal jsem se svědkem řeckých nepokojů v prvních letech nového tisíciletí, protestů kvůli těžké recesi, a byl jsem v Londýně na počátku velké finanční krize v roce 2008, nejzávažnější od velké hospodářské krize ve třicátých letech. Hovořil jsem se zanícenými rasisty a nacionalisty o jejich vizi budoucnosti.

Tato kniha nabízí rozhovory s konkrétními lidmi a postřehy o tom, jak se na konkrétních místech a v konkrétní době snaží řešit své problémy. Zároveň ale podněcuje k otázkám s daleko větším přesahem. Je to vyprávění o zrození globálního vědomí, jež překračuje zeměpisné i kulturní hranice, a o změně morálního cítění zapříčiněné globalizací.

Žijeme v době, kdy období křehkého míru vyvolalo obrovskou migrační vlnu. Lidé v ohniscích konfliktů opouštějí své domovy, aby hledali útočiště na Západě. Ten sice překonal velkou ekonomickou krizi, ale tříštění střední třídy dál pokračuje a ohrožuje globalizaci i její instituce. Spolupráce mezi národy, institucemi a státy upadá v důsledku největší globální krize, s jakou se kdy svět musel vypořádat, totiž krize klimatické. V době rychle klesající míry chudoby a rozšiřování vzdělanosti, stále kvalitnější zdravotní péče a rostoucích příjmů paradoxně vzkvétá fundamentalismus. Přitom se rodí čím dál méně dětí, což s sebou nese řadu následků. Mezinárodní společenství postavené na konsenzuálně přijatých liberálních ideách se čím dál tím víc radikalizuje.

Tyto tlaky vyvolaly válečné tažení proti samotné myšlence pokroku. Pokrok ve smyslu osvícenských hodnot stojí na víře v rozum a fakta, na přijetí vědy jakožto nástroje zlepšování lidského života a na otevřené společnosti, v níž tradice nemá vůči kritickému myšlení právo veta. Z energie vzpoury proti globalizaci těží staří i noví odpůrci pokroku. Nepokoušejí se napravit křivdy způsobené neudržitelným globálním systémem, využívají je pouze jako návnadu. Populističtí rasističtí politici, šarlatáni brojící proti vědě, anarchisté bakuninovského ražení, fundamentalisté, virtuální společnosti na sociálních sítích, totalitní ideologové, neoluddité a vyznavači konspiračních teorií – ti všichni se dali na pochod.

Revolta a politika, která se z ní rodí, může vést k vybudování spravedlivějšího, a tudíž pevnějšího světového systému. Takového, který zajistí rovnováhu mezi místním a globálním prostředím, prosadí rovnost příležitostí a zprostředkuje enviromentální spolupráci klíčovou pro přežití nás všech. Tento optimistický scénář ale není samozřejmý ani nevyhnutelný. Za posledních dvacet let jsme se poučili, že nic není předem dáno a že žádný pokrok není nezvratný.

Pokrok rád ukazuje svaly, ve skutečnosti je však poměrně křehký. Záleží na tom, zda je společnost připravena za něj bojovat a zda jsou vůdci odhodláni vyhnout se pošetilosti. Lidé na celém světě právě prožívají radikální okamžik. Tato kniha se jim pokouší naslouchat.

[ 1 ]

ÚTOK NA REDAKCI PÁKISTÁNSKÝCH NOVIN

Kdysi dávno jsem nechtěně zapříčinil útok asi tří desítek ozbrojených mužů na redakci jednoho pákistánského deníku. Nečekal jsem to a rozhodně jsem si nic takového nepřál. Neznal jsem útočníky ani jejich oběti. Dokonce jsem ani nikdy nenavštívil kancelář oné redakce. Státy Izrael, moje rodná země, a Pákistán mezi sebou neudržují diplomatické vztahy. V globalizovaném světě ale mívá jednání člověka v jedné zemi hrozný, někdy dokonce zničující dopad na lidi, kteří žijí daleko od něj. Důsledky mohou být mnohem zlověstnější, než byste čekali.

S Ammarou Durráníovou jsem se setkal v roce 2004. V té době to byla hlavní editorka pákistánské mediální skupiny Jang Media Group a přispěvatelka do největších anglicky psaných novin v zemi, News International. Oba jsme patřili mezi novináře, kteří přijeli do Spojených států na pozvání jedné z nejznámějších veřejných rozhlasových stanic v zemi, bostonské WBUR, v rámci dlouhodobého profesního programu financovaného ministerstvem zahraničí. Organizátoři z rádia dostali geniální nápad, alespoň si to mysleli, že sblíží znepřátelené národy: Izraelce a Palestince, Indy a Pákistánce. Program se zaměřoval na roli médií během konfliktů, méně kulantně řečeno šlo o způsob, jak novinářům sdělit, že přilévají olej do ohně a manipulují veřejným míněním a že by toho měli nechat. Bushova administrativa věnovala těmto projektům zvýšenou pozornost, během války proti terorismu a okupace Iráku totiž potřebovala demonstrovat, že usiluje o mírové řešení mezinárodních konfliktů a jako zastírací manévr zvolila zprostředkování dialogu mezi znepřátelenými národy. Organizátoři nejspíš upřímně věřili, že Izraelci a Palestinci mohou tisíce mil od domova a tváří v tvář paralelnímu konfliktu na indickém subkontinentu najít společnou řeč. Byly to plané naděje. Jakmile se Izraelci a Palestinci ocitli v jedné místnosti s cizinci, okamžitě se zabarikádovali ve svých tradičních pozicích, Pákistánci a Indové jakbysmet. Navzdory tomu všemu vzniklo několik výjimečných mezikulturních přátelství. Ammara Durráníová dokázala vyjít s každým. Byla to typická absolventka Oxfordu a hovořila dokonale vytříbenou angličtinou. Všichni z Blízkého východu, ať už Izraelci nebo Palestinci, jí záviděli.

Její cestovní pas, stejně jako všechny pasy vydané v Pákistánu, jí umožňoval vydat se do všech zemí světa kromě Izraele. Mezi židovským státem a Pákistánskou islámskou republikou leží dlouhá historie zavilého nepřátelství. Trvá od samotného vzniku obou zemí (dělí je pouze rok), kdy se Velká Británie odporoučela ze svého impéria. Přesto, anebo právě proto, jsme s Ammarou po skončení amerického semináře udržovali kontakt přes e-mail. V roce 2005 začala pracovat na obsáhlém článku o neoficiálních vztazích mezi oběma zeměmi a o možnosti povýšit je na plně diplomatickou úroveň. Napsala mi, že by ráda pro svůj příspěvek získala rozhovor s předsedou izraelské vlády Arielem Šaronem. Bylo mi jasné, že k něčemu takovému se nejspíš neuvolí, a tak jsem navrhl, že jí zařídím rozhovor s místopředsedou vlády Šimonem Peresem, kterého jsem dobře znal. Ammara této příležitosti využila. Peres, bývalý předseda vlády a laureát Nobelovy ceny míru, nebyl o nic menší světovou osobností než Šaron, možná byl dokonce známější. Měli jsme ale jeden problém. Vysvětlila mi, že kvůli nepřátelství mezi oběma zeměmi nemůže uskutečnit telefonní hovor mezi Karáčí a Jeruzalémem. V roce 2005 ještě nebyly k dispozici aplikace typu Skype, a pokud ano, neměli jsme o nich nejmenší tušení. Dohodli jsme se proto, že mi pošle otázky e-mailem, a já pak zařídím rozhovor přes Peresova tiskového mluvčího. Přečtu mu otázky, které napsala, nahraju si jeho odpovědi, nahrávku přepíšu a pošlu zpět.

Peresovu kancelář rozhovor pro prominentní pákistánské noviny přímo nadchl a sám Peres byl štěstím bez sebe, kdykoliv dostal příležitost šířit do světa svůj nezdolný politický optimismus. A tak jsem se jednoho dne v půli ledna roku 2005 posadil v kavárně ke stolu se Šimonem Peresem. Místo obvyklé diskuse o tom, zda se bude znovu ucházet o místo předsedy Dělnické strany Izraele, což bylo běžné téma mých politických reportáží, jsem s ním uskutečnil rozhovor pro pákistánské noviny a přidal pár vlastních otázek. Přepsal jsem odpovědi a odeslal je nadmíru spokojené Ammaře Durráníové, která je poslala do News International.

Naše země nedokázaly navázat oficiální vztahy ani během následujících čtrnácti let po této události, my s Ammarou jsme už však alespoň směli uskutečnit videohovor mezi Karáčí a Tel Avivem, zavzpomínat na ono interview a na to, co způsobilo. Ammara se mi přiznala, že ke mně tenkrát nebyla ohledně svých pocitů zcela upřímná.

„Bála jsem se,“ řekla mi. „Bylo to poprvé, kdy vysoký izraelský představitel poskytl vyjádření pákistánským médiím. K ničemu podobnému dosud nedošlo. Měla jsem hrozný strach a očekávala jsem negativní reakci, silnou negativní reakci. Sebejistotu mi dodávala podpora ze strany vydavatelů, bez váhání mi na to kývli: ‚Jo, jdeme do toho.‘“ Své slovo nepochybně dodrželi. Rozhovor otiskli na titulní straně a za něj umístili Ammařin čtyřstránkový článek o vztazích mezi oběma zeměmi zahrnující citace izraelských, amerických a pákistánských státních představitelů.

Titulek zněl: „Peres: Když to dokáže Pákistán a Indie, může to dokázat také Izrael a Pákistán.“ Podtitulek hlásal: „Na míru není nic ostudného. Pokud se chce Pákistán zapojit do mírového procesu na Blízkém východě, nemůže tak učinit s ‚dálkovým ovladačem v ruce‘.“

Článek nakonec nepomohl ani míru, ani diplomatickým vztahům. Den nato dorazilo pod rouškou noci k hlavnímu sídlu Jang Media Group asi třicet ozbrojených mužů na motocyklech. Stříleli do vzduchu, napadli a zbili ochranku, vtrhli do redakce, obrátili kanceláře vzhůru nohama a pokusili se je podpálit. Naštěstí při tom nebyl nikdo zabit. Odešli za pokřiku „Alláhu Akbar!“. Všichni v Pákistánu věděli, že útok byl přímou reakcí na rozhovor se Šimonem Peresem. Nešlo ani tak o to, co řekl, jako spíše o samotný fakt, že si velká a známá pákistánská média dovolila zveřejnit rozhovor s významným izraelským vládním představitelem, který vyzýval k míru mezi oběma zeměmi. Zejména kvůli tomuto kontextu o útoku informovaly mezinárodní zpravodajské agentury jako Reuters. Pákistánská vláda útok odsoudila, stejně jako Reportéři bez hranic. A aby se kruh uzavřel, o útoku se psalo také v Izraeli, kde rozhovor, který celý incident odstartoval, původně vznikl. Šlo o zprávu plodící další zprávy.

Připomeňme si, co se přesně stalo.

Dva novináři, kteří vyrůstali ve dvou vzdálených koutech velkého kontinentu, se setkali na semináři placeném vládou státu ležícího na druhém konci zeměkoule, supervelmoci, která se pokoušela upevnit pozici prostředníka v konfliktech probíhajících po celé Zemi, zatímco sama okupovala značnou část Blízkého východu. Státy, z nichž tito novináři pocházeli, byly úhlavními nepřáteli, a přesto spolu mohli ti dva díky technologiím, které dokážou překonat obrovské vzdálenosti a bořit diplomatické a politické bariéry, svobodně komunikovat. Na rozhovor naznačující cestu k míru a smíření reagovali extremisté násilím. O útoku se psalo po celém světě a zvěst o něm se nakonec jako mediální zpráva vrátila do Izraele.

Celý incident se od počátku až do konce odehrál v řádu několika dnů. Je to příběh o propojení mezi lidmi, virální povaze myšlenek, výzvě, kterou kladou technologie před strnulý svět politiky, o fundamentalismu a médiích. Je to také příběh o kapitalistických zájmech, v tomto případě o snaze vytvořit chytlavý titulek, který dobře prodává. Právě poslední faktor se stal hlavní příčinou celé řady dalších událostí. Násilné vyvrcholení příběhu ukazuje, jak nadnárodní interakce stále víc ohrožuje místní mocenské struktury, tradice a přesvědčení. Odpůrci si to nenechají jen tak líbit. Bouří se.

O tři roky později už bylo jasné, že totéž se odehrává i v jiných zemích, nejen v Pákistánu. Děje se to všude, různými způsoby a v různých podobách. Zažil jsem to během svého pobytu v Londýně, kdy se celý svět propadal do největší finanční krize od velké deprese třicátých let.

V Londýně se chodec ocitá mimo čas a čím dál víc zapomíná, kam vlastně jde. Upírá oči na ulici, vstřebává její intenzitu, vrstvy lidství, které se tam ukládaly a mineralizovaly po celá staletí. Lidská diverzita je pro dnešní Londýn tak typická a natolik provázaná s britskou historií, až se může zdát, že ji všichni obyvatelé přijímají jako samozřejmost. Není to pravda. Řada lidí na ulici cítí hluboké odcizení, cítí, že jsou si vzdálení. A tento pocit město zároveň znepokojuje i stimuluje. Téměř čtyřicet procent Londýňanů se narodilo mimo Velkou Británii, většina z nich mimo Evropskou unii. V hlavním městě se hovoří třemi stovkami jazyků. Jeho dnešní identita má kořeny v odcizení.

Byl jsem cizincem mezi cizinci. Potřebovali jsme si se ženou oddychnout od svých hektických profesních životů v Izraeli. Chtěli jsme si vyzkoušet žít někde jinde, a tak jsme se rozhodli pro postgraduální studium daleko od domova. New York, Londýn, Paříž, Washington, po pravdě řečeno nám bylo docela jedno, kde zakotvíme. Pocházeli jsme ze vzdálené provincie a všechna tato místa nám připadala jako středobod vesmíru, tak úžasně exotická a vzrušující.

Na univerzitu jsem chodil stále stejnou cestou. Kráčel jsem ulicemi lemujícími čtvrť Bloomsbury až k Theobalds Road a pak ke svému oblíbenému místu. Byla to taková malá ulička, úzká a na pohled starobylá, která vedla přímo od hlavní třídy. Čpěla smaženým jídlem, vévodila jí omšelá putyka a pár levných kaváren s nabídkou sendvičů bez chuti. Představoval jsem si, jak se to tu asi hemžilo krysami přenášejícími černou smrt a lidmi, kteří vykonávali potřebu přímo na ulici. Ze špinavých zdí přecpané uličky to úplně sálalo. Moderní město proměnilo ten malý průchod mezi domy v takřka exotické místo. Překypovalo lidskou aktivitou a kravaťáky spěchajícími v ranní špičce.

Vyšel jsem z uličky, prošel parčíkem a dorazil ke shluku budov městského kampusu London School of Economics and Political Science (Londýnské školy ekonomie a politických věd, LSE), který se nachází poblíž stanice metra Holborn a Britského muzea. Není to Oxford ani Cambridge. Místo zeleně a cyklostezek tu najdete ruch ambiciózního města pulzujícího svým vlastním životem.

Tehdy, v září 2007, byl svět sice hluboce polarizovaný mezi ideologií Bushovy administrativy a mezinárodním společenstvím, jinak se ale jevil jako více méně soudržný. Jen ti s nastraženýma ušima dokázali zaslechnout skřípění kolejí položených starou érou, na něž vyráží rychlovlak nadcházejících změn. Málokomu tehdy docházel hluboký význam teroristických útoků z 11. září 2001 a jejich důsledků. Spolu s ostatními studenty LSE jsem se hodlal věnovat globální politice, která zahrnovala otázky globálního řízení, výzvy, jimž musejí čelit takové ekonomické instituce jako Světová banka, dále pak mezinárodnímu obchodu, úrokové politice, postimperialismu, rovnosti a rostoucím rozdílům v mezinárodních příjmech a imigrační politice. Pocházím z malé země na Blízkém východě a většinu času před příchodem na LSE jsem zasvětil místní bouřlivé politice. Neměl jsem proto v oblasti mezinárodní obchodní politiky a přímých zahraničních investic tolik zkušeností jako moji spolužáci. Na rozdíl od nich jsem byl ale novinář. Psal jsem o volebních kampaních, sledoval jsem výbušné reakce premiérů, když jim někdo položil otázku na tělo. Psal jsem o druhé libanonské válce, prchal do bezpečí, když začaly na sever Izraele dopadat rakety, a navštívil oválnou pracovnu během referování o oficiálních návštěvách. To byly zkušenosti, s nimiž jsem do Londýna přijel. Jinými slovy, jako správný reportér v nouzi jsem nedostatečné znalosti dokázal maskovat anekdotami, například oním příběhem o pákistánských novinách. Brzy se však ukázalo, že moje zkušenosti, stejně jako zkušenosti ostatních studentů, mají jen omezený význam. Po několika měsících, uprostřed našeho studia, stanula globalizace tváří v tvář nejhorší krizi od velké deprese. Mezinárodní politika se začala měnit a zpochybňovat předpoklady, na nichž byl postaven celý světový řád.

O této hluboké proměně světové ekonomiky a politiky se v našich tlustých učebnicích samozřejmě nepsalo a nemluvilo se o nich ani na přednáškách – naše knihy i přednášky vznikaly ještě před příchodem krize. Vývoje událostí, který otřásl světem a vytřel odborníkům zrak, se v našem sylabu nějakým způsobem dotýkaly jen ty nejradikálnější přístupy.

Na konci roku 2007 americká centrální banka zjistila, že hrozí krize likvidity kvůli nesplácení rizikových hypotečních úvěrů na bydlení, což vedlo ke kolapsu trhu se spekulativními deriváty, který se o tyto hypotéky opíral. Spojené státy se brzy dostaly do obrovské finanční krize. Na počátku roku 2008 se Bushova administrativa pokoušela zasáhnout stimulačním balíčkem, ale nepomohlo to. Od jara do podzimu téhož roku postupně začaly bankrotovat velké americké firmy, právě ty, v nichž se chtěli moji spolužáci ucházet o místo: společnosti jako Bear Stearns a Lehman Brothers.

To byl jeden z mnoha případů, kdy naše učebnice zastaraly, ještě než jsme je stačili dočíst, a jejich teorie selhaly, jakmile byly podrobeny zkoušce. Krize rozbila ekonomické modely a vyvrátila tvrzení odborníků, byli jsme nuceni přehodnotit většinu toho, co jsme považovali za jisté. Moji spolužáci, mě nevyjímaje, jsme se narodili v osmdesátých letech nebo na začátku let devadesátých a vyrůstali v čím dál tím víc propojeném světě, který se měnil exponenciální rychlostí. Vypadalo to, že celá planeta směřuje k ekonomické integraci a jedinému světovému řádu, jenž nám všem přinese větší prosperitu. Pak ale falešná víra v nevyhnutelnost globalizace padla.

Konstantní revoluce

Globalizace ztratila během posledních deseti let značnou část svého lesku. Samotná data ukazují na pokles či stagnaci mezinárodního obchodu, zahraničních investic a bankovních půjček bez ohledu na světové HDP, tedy na jev, který The Economist nazývá „slowbalisation“ (zpomalizace). Velká ekonomická krize bezpochyby podkopala základní předpoklady globalizace. Možné je ale i to, že lidé jsou jednoduše unavení optimistickými vizemi globalizovaného světa, které nebezpečně podceňují jeho temnou stránku.

Ani vrtkavost veřejného diskurzu nemůže zakrýt nepříjemnou pravdu, totiž že globalizace je konstantní revolucí. Výrazem „konstantní“ chci poukázat na agresivní způsob, jakým globalizace bez přestání intenzivně mění způsob života, na nějž jsme byli zvyklí od nepaměti. Vytvořila prostředí, v němž je lidstvo nuceno přistupovat ke světu, materiálně i koncepčně, jako k jedinému a nedílnému celku. Jakmile se tento způsob nahlížení světa ujme, kulisy našich životů se budou neustále a radikálně měnit. Je to politické perpetuum mobile, které pohání energie uvolňovaná z neustále rostoucího napětí mezi místním a globálním.

Příliv a odliv globalizace formuje mezinárodní milieu a v dohledné budoucnosti v tom bude pokračovat. Globalizace vyjadřuje základní nejistotu, která provází dějiny od imperiální éry Číny a Říma až do současnosti. Stane se ze světa jeden jediný celek, nebo mozaika různých společností?

Globální výzvy narůstají, globalizace ve svém nejširším pojetí se stala ústředním tématem dnešní doby. Dějiny neskončily nenapadnutelnou vládou liberální demokracie, jak předpovídal Francis Fukuyama v knize Konec dějin a poslední člověk, ani se neproměnily v permanentní „střet civilizací“, o kterém píše Samuel P. Huntington v knize s tímto dramatickým názvem. Nyní svádíme tvrdou bitvu o letitou otázku: Do jaké míry jsou lidské bytosti nakonec odsouzeny žít v jednom společném světě, vesmíru, v němž jsou základní hodnoty obecně sdílené a lokální společnosti jsou sloučené v jedinou nadnárodní ekonomiku? O to tu jde a vždycky šlo. Globalizace a odpor vůči ní představují odpověď na tuto otázku. Považuji za případné, že stále více světových vůdců a politických hnutí současnosti, od Recepa Tayyipa Erdoğana v Turecku přes Emmanuela Macrona ve Francii až po Donalda Trumpa ve Spojených státech, staví klíčovou část své politiky na nepřátelství nebo naopak sympatiích ke globalizaci a hodnotám, jež představuje.

Pro mainstreamové ekonomy je globalizace příslibem konce chudoby, pro francouzské farmáře zákeřnou infekcí, která ohrožuje jejich komunity, a dokonce živobytí. Epidemiím chřipky ani konkurenčnímu trhu chytrých telefonů v Asii neporozumíte, nevíte-li, jak globalizace funguje. Je tak všudypřítomná, že znamená buď všechno, nebo nic, stala se z ní vyprázdněná fráze, klišé. Ale její koncept je v zásadě jasný: neustále houstnoucí síť vzájemných vztahů mezi vším a všemi.

Výsledkem je rostoucí integrace – nevyhnutelný důsledek mezinárodního obchodu, který vyžaduje a vytváří pohyb kapitálu, pracovních sil, znalostí, kultury a technologií mezi průmyslovými národy. Stali jsme se virtuálními, chodícími atlasy, oblečenými a ozdobenými předměty, které pocházejí ze zemí celého světa.

Vzpomeňte si na kabinet, takový ten kus nábytku v obývacím pokoji, který si někdo z nás vybaví v souvislosti s prarodiči. Za prosklenou vitrínou se v něm vystavovaly rodinné cennosti, například čínský porcelán, který byl tu a tam možná opravdu z Číny. Nebo malovaná figurka lva z Íránu. Stříbrné svícny vyrobené v Anglii nebo Německu. Lidé vždy milovali věci dovezené z daleka. Čím byl kdo zámožnější, tím víc takových předmětů vlastnil. Přeprava na velké vzdálenosti a dálkový obchod byly riskantní, ať už zboží cestovalo po moři, nebo po souši. Cena předmětů z dalekých zemí zahrnovala vynaložené riziko, takže byla velmi vysoká. Tento druh zboží, od čajových lístků přes látky, porcelán až po koření z Dálného východu, byl považován za „exotický“ a jako takový se těšil zvláštní oblibě. Exotický předmět představoval rovněž symbol křehkých vztahů mezi kulturami. Dnes už to ani v nejmenším neplatí. Rodinný kabinet byl rozebrán a vyhozen. Kdybychom si chtěli zřídit podobnou výstavku dnes, na globálním Severu by se nejspíš vystavovaly drobné tretky lokální výroby. Ty totiž často stojí víc než věci z dovozu. Vztahy mezi vzdálenými zeměmi už dávno nejsou křehké, jsou široké, hluboké a intenzivní.

Všichni používáme výrobky, jejichž součástky nebo design pochází z mnoha zemí rozesetých na různých kontinentech, od optických čoček přes šperky až po kardiostimulátory. Na svých tělech nosíme dramatické příběhy a příležitosti vzdálených míst a lidí, které nikdy osobně nepoznáme.

Osvobozující revoluce

Globalizace není jen perpetuum mobile utvrzující sebe sama, nabízí také příležitosti, díky nimž na ni můžeme nahlížet také jako na osvobozující sílu. Během našeho života došlo k obrovskému pokroku: od roku 1990 se více než miliarda lidí vymanila z naprosté chudoby.[1] Nikdy předtím se tolik lidí za tak krátkou dobu nedostalo ze situace, kdy museli neustále bojovat o holý život, a nevstoupilo do světa příležitostí, třebaže velmi skromných. OSN si v roce 2000 vytyčila „rozvojový cíl tisíciletí“: snížit do roku 2015 extrémní chudobu, kterou definovala Světová banka jako život za méně než 1,25 dolaru na den, na polovinu. Tohoto cíle dosáhla o pět let dříve, než si předsevzala. Většina těch, kteří unikli zoufalé chudobě, žila v Indii a Číně, ale i jiné státy z toho měly prospěch: zejména Vietnam, Etiopie, Rwanda a Bangladéš. Extrémní chudoba se obvykle posuzuje podle denního příjmu nebo spotřeby per capita, ale zlepšení materiálních podmínek ve světě potvrzují i jiné indikátory: prudce klesající úmrtnost novorozenců, prodlužování délky života a skokový nárůst gramotnosti. Všude tam, kde rostla ekonomika a příjmy, je patrný také dramatický vliv technologického pokroku, potažmo mezinárodního obchodu.[2] V širším historickém kontextu tyto indikátory jednoznačně ukazují, že se jedná o součást trendu zlepšování životních podmínek člověka, který započal průmyslovou revolucí a vedl k vytváření globálních vztahů.

Ještě před dvěma stoletími činila střední délka života při narození celosvětově třicet až čtyřicet let.[3] V polovině 19. století mohly britské děti, které se dožily pěti let, očekávat, že zemřou na prahu padesátky.[4] Lidé přežívali zhruba na částce odpovídající dnešním 400 dolarům za rok. Byli povětšinou negramotní, nezdraví a nuzní. Velká část lidí žila v nějaké formě otroctví, nejen otroci s tmavou barvou kůže, jejichž postavení bylo výsledkem rasismu, ale také evropští a asijští rolníci, nevolníci a dělníci, kteří byli v jistém smyslu považováni za majetek aristokratů či kapitalistů.

Ti, kteří byli měřítky tehdejšího světa bez demokracie a rovnoprávnosti žen právně svobodní, byli otroky ustavičné chudoby. Ekonomové odhadují, že nejméně osmdesát čtyři procent populace žilo v předchozích staletích ve sžíravé bídě, kdy veškeré úsilí vynaložené každý den směřovalo k prostému přežití.[5] To vedlo k děsivě neefektivnímu využívání zdrojů. Nevolník by si například mohl vydělat peníze sekáním a prodejem dřeva na topení, ale neměl sekeru. A i kdyby ji měl, chyběl by mu vůz, kterým by odvezl dřevo na trh.

Nejmučivější životní zkušeností obyčejných lidí byla bezmoc, kterou zažívali, když jim umíraly děti. Na počátku 19. století umíralo před pátým rokem života zhruba čtyřicet procent potomků v každé rodině. Vysoká úmrtnost novorozenců a malých dětí přetrvávala na většině míst do dvacátých a třicátých let 20. století.[6] Životní podmínky většiny lidí byly v historii po většinu času mizerné, takřka nesnesitelné někdy až do naprostého otupění.

Nezdolná víra v neměnný, cyklický svět a hierarchii, která posvěcovala to, co se považovalo za věčné pravdy a hodnoty, vnucovala lidem pokřivené a pokřivující myšlenky. Valnou část dějin byla chudoba vnímána jako přirozená a nevyhnutelná součást lidské společnosti a elity se ji snažily ospravedlňovat. Martin Ravallion z Georgetownské univerzity některé z těchto názorů studoval a snažil se zjistit, jak svět dospěl k závěru, že proti chudobě je potřeba bojovat.[7] Jeden britský spisovatel v roce 1771 prohlásil, že „každý, až na úplné hlupáky, ví, že nižší třídy musí být udržovány v chudobě, jinak nebudou tvrdě pracovat“,[8] jistý ekonom v 18. století zase tvrdil, že „společnost nebude šťastná a lidé nebudou v náročných podmínkách ovladatelní, pakliže nebudou udržováni v nevzdělanosti a chudobě“.[9] Dotyční byli přesvědčeni, že chudoba je nezbytnou a přirozenou vlastností zdravé společnosti, neboť jak říká Philippe Hecquet: „Chudí […] jsou jako stíny na obraze: skýtají potřebný kontrast.“[10]

Zlepšení životních podmínek nevyvolala nějaká kosmická událost ani dar shůry. Změnu způsobily ideje, ideje, které stály u zrodu vědecké revoluce a osvícenství. Lidstvo se osvobodilo z nesmírného utrpení předchozích generací díky svobodnému myšlení, odmítnutí pověrčivosti, ukončení monopolu katolické církve na vzdělání a uznání individuální autonomie. Politická rivalita v Evropě už od 15. století stimulovala technologický pokrok, vojenskou vědu a další vědní obory, což následně vedlo k potřebě nového ekonomického uspořádání. Osvícenské hodnoty položily základ pro budování sociálních institucí a ochranu soukromého vlastnictví, napomohly k prosazení těchto reforem a zároveň byly jimi propagovány. „Osvícenství je vykročení člověka z jeho jím samým zaviněné nesvéprávnosti,“ napsal Immanuel Kant. „Nesvéprávnost je neschopnost používat vlastního rozumu bez cizího vedení. Tato nesvéprávnost je zaviněna námi samými, když její příčinou není nedostatek rozumu, ale nedostatek rozhodnosti a odvahy používat ho bez cizího vedení. Sapere Aude! Měj odvahu používat svůj vlastní rozum!, je tedy heslem osvícenství.“[11] Osvícenské hodnoty byly štítem, který chránil výdobytky vědecké revoluce a umožnil průmyslovou revoluci. Průmyslová výroba a kapitalismus zase potřebovaly globalizaci k vlastnímu přežití – vývozu výrobků do celého světa.

Děsivě efektivní

Představte si majitele textilní továrny v anglickém Manchesteru v 19. století. Revoluční vynález spřádacího stroje spinning jenny v roce 1764 a člunkového tkacího stroje o dvacet let později umožnily vyrábět látky rychleji a v množství převyšujícím poptávku na místních trzích. Inovace v dopravě a komunikačních technologiích dovolily proměnit vyšší výrobu v zisk. Velké investice a fakt, že místní trhy zaplavují rovněž výrobky konkurentů, nutí majitele továrny co nejrychleji zvyšovat výnosy, továrník se tedy snaží prodávat zboží, kam se jen dá, od Londýna až po Asii. Neustálý technologický pokrok ho tlačí k tomu, aby v zájmu udržení své konkurenceschopnosti a expanze nakupoval nové modernější stroje, na které musí často získat kapitál od věřitelů. Pokud se za těchto okolností našemu továrníkovi nepodaří objevit nové odbytiště, zkrachuje.

V tomto okamžiku mu přispěchají na pomoc politici. Přinutí například britské kolonie, aby místo lokálního zboží nakupovaly to britské, nebo pošlou námořnictvo, aby přimělo cizí národy otevřít své trhy novým obchodním magnátům. Marx a Engles to roce 1848 vystihli následovně: „Potřeba rozsáhlejšího odbytu svých výrobků dohání měšťáctvo k prozkoumání celé zeměkoule. Všude se musí zahnízdit, všude musí zakládat osady a udržovat spojení s nimi.“[12]

Krátce po sepsání Komunistického manifestu už Velká Británie vyráběla polovinu světové produkce bavlněného plátna, přestože se bavlník na jejím území vůbec nepěstoval.[13] Za úspěchem nestála politická moc buržoazie ani násilí, s jehož pomocí drželi kapitalisté výrobu pod palcem. Jednoduše za to mohla efektivita průmyslové revoluce, která umožnila vyrábět zboží levněji a převážet je na větší vzdálenosti, a také velké pokušení zbohatnout, které s tím šlo ruku v ruce.

Globalizace se neptá, ale přikazuje a jejím příkazem je efektivita. Tato efektivita se ovšem posuzuje pouze prizmatem obchodu zaměřeného na zisk. Místní zájmy se berou v potaz, jen pokud zvyšují nebo jiným způsobem ovlivňují zisk. Globalizace proto ze své podstaty vytváří takové fenomény, jako jsou dnešní otrocké textilní továrny v Indonésii nebo obrovská odkladiště toxického odpadu v zemích globálního Jihu. Bez morálních zásad nebo smysluplné regulace je globalizace slepá a funguje pouze jako nástroj poptávky a nabídky poháněný efektivitou.

Jde o mocný proces s dalekosáhlými důsledky. Diskuse na toto téma se točila hlavně kolem předpovědí nezvratné globalizace založené na technologiích nebo celosvětově očekávaného odporu. Realita je mnohem složitější a zahrnuje jak světlé, tak temné stránky. Jedním z pozitivních důsledků průmyslové revoluce a způsobu, jakým zachvátila svět, je vznik silnějších sociálních institucí, v prvé řadě vzdělávacího systému.

Jak průmyslová revoluce nabírala na obrátkách, začala vyžadovat pracovní sílu s alespoň základním vzděláním, která by dokázala obsluhovat stroje v továrnách.[14] Školy, ať už veřejné nebo tzv. učiliště pro dospívající pracovníky provozovaná továrnami, sloužily kapitalistům ve dvou základních ohledech: dělníci v nich získali základní technické dovednosti a gramotnost, což bylo důležité ve společnosti, kde se používají směnky, píšou dopisy, čtou zprávy a lidé se učí nějakému řemeslu. Druhou službou byla výchova: dělníci zaměstnaní ve velké továrně se na rozdíl od těch v malém hospodářství či rodinném podniku museli naučit poslouchat rozkazy, být dochvilní a porozumět společné odpovědnosti. Vzdělávání mas bylo pro kapitalisty nutností.

Časem se však veřejné vzdělávání vzdálilo původním okolnostem svého vzniku a stalo se samostatnou hodnotou úzce související s rovností. Jen v 19. století se počet lidí starších patnácti let s dosaženým základním vzděláním celosvětově téměř zdvojnásobil ze sedmnácti na třiatřicet procent. V polovině 20. století se tento podíl vyšplhal na padesát procent a v roce 2000 na osmdesát procent.[15]

Tento skok byl historickým důsledkem poptávky bohatých vrstev po lidském kapitálu. Navzdory vykořisťovatelskému účelu však veřejné školství také pozvedlo celé vrstvy doposud utlačovaných obyvatel a umožnilo jim zlepšit svou životní úroveň v osobní i politické oblasti, částečně rozrušilo třídní struktury a prosadilo demokracii a práva dělníků.[16]

Revoluce nerovnosti

Globalizace je konstantní, osvobozující a děsivě efektivní revolucí. Není to vesnička, v níž zástupci různých národů a ras sedí v kruhu a zpívají „kumbaja“. „Plochý svět“ je fata morgána zahalující výmoly a zákruty, jež globalizace ke svému životu potřebuje. Nejhorším možným scénářem současného modelu globalizace je vize, že se svět stane jednou velkou rovnostářskou vesnicí. Právě nerovnost totiž pohání globální ekonomiku. Mezinárodní výroba a obchod vyžadují prostor pro arbitráž a rozdíly v ceně lidské práce, rozdíly v kupní síle, ceně komodit a surových materiálů a také v měnových kurzech.

Podnikatelé využívají těchto rozdílů a v rámci globální ekonomiky postavené na vývozu a dovozu zakládají ziskové společnosti. Tento proces přitom výrazně zrychlil po pádu Berlínské zdi. V následujících pětadvaceti letech denně uniklo chudobě přibližně 128 tisíc lidí.[17] Nerovnost a pokusy o její kapitalizaci na globální úrovni byly hnacím motorem růstu příjmů a životního standardu.

Konečný cíl je v tomto případě klíčový. Dnešní verze globalizace nemá v dějinách obdoby. Mezinárodní obchod odpradávna s různou intenzitou přesouval zboží z jednoho koutu světa do jiného. V minulosti však, na rozdíl od dneška, nezvedal celosvětovou životní úroveň a rozhodně neumenšoval chudobu. Vykořisťovaní a utlačovaní lidé byli jen figurkami ve hře s nulovým součtem, tudíž bez šance na výhru. Svět byl dlouho lapen v malthusiánské pasti: pomalý technologický pokrok a zvyšující se produkce potravin vedly k populačnímu růstu, který vyžadoval distribuci zdrojů mezi větší počet obyvatel, což nakonec vrátilo životní úroveň opět do počátečního stavu.

Voltaire, osvícenský filozof 18. století, luxus obhajoval a útočil na pokrytectví kritiků, kteří brojili proti konzumní kultuře, ale neupírali si přitom slasti života, jakou je například šálek kávy. „Cožpak nemusí být ukořistěna lidským průmyslem z arabských polí?“ prohlásil Voltaire o tomto nápoji. „Křehká krása čínského porcelánu prošla tisíci rukou, než se dostala k vám, byla vypálena, a pak znovu vypálena, malována a zdobena. Toto kvalitní stříbro, tepané a ryté, ať už ploché, nebo tvarované do nejrůznějších nádob či talířků, bylo vyrváno z hlubin země, v Potosí, ze srdce Nového světa. Celý vesmír pracoval pro vás, abyste ve svém samolibém rozhořčení se zbožným odsudkem mohl urážet celý svět, který málem vypustil duši, aby vám poskytl potěšení.“[18]

Voltaire poskytuje ranou verzi ekonomické teorie o prosakování bohatství seshora dolů (tzv. trickle-down theory). Tvrdí, že luxus – dnes bychom řekli konzum – spojuje svět, protože poskytuje zaměstnání, což prospívá obchodu a průmyslu. V tom se Voltaire ve své době samozřejmě mýlil. Historik ekonomie Gregory Clark to vyjádřil stručně: „Průměrný člověk se v roce 1800 neměl lépe než průměrný člověk kolem roku 100 000 př. n. l. V roce 1800 byla naopak většina světové populace chudší než její dávní předkové.“[19]

Nebyl to vesmír, kdo vypouštěl duši pro pařížské hédonisty 18. století, jak tvrdil Voltaire. Byli to rasově zotročení lidé, kteří pracovali bez šance na zlepšení své materiální situace a často při tom i umírali. Luxusní výrobky z cizích krajů si užívala úzká vrstva aristokratů a bohaté buržoazie, k níž Voltaire patřil. Nejen že masy živořily v chudobě, ani ekonomice se nedařilo. Průměrný ekonomický růst per capita v západní Evropě dosahoval mezi lety 1500 a 1820 hodnoty 0,14 procenta.[20]

Průmyslová revoluce následovaná současnou globalizací všechno zásadním způsobem změnila. Průmyslová, masová a liberální povaha těchto jevů prudce přesměrovala tok dějin a poprvé vytvořila příležitosti pro většinu lidí. Globalizace způsobuje vykořisťování, ale zároveň představuje ověřený lék na světovou chudobu.

Kvůli síle tohoto procesu často zapomínáme, že globalizace není přirozeným jevem a jejími synonymy nejsou věčný pokrok nebo globální vesnice. Je to politicko-ekonomický výtvor, který nás nutí být součástí stejného příběhu, ať už je jakýkoliv. Ten příběh se někdy tvoří v Londýně, jindy v Karáčí. Stále častěji se ale odehrává v Pekingu.

[ 2 ]

SPRCHA DVAKRÁT ZA MĚSÍC

Michael Wong patří k první generaci vyrůstající v čínském globalizovaném hospodářství. Přátelíme se už celá léta a čas od času spolu pohovoříme, on z hlučné Šanghaje, svého domovského města, a já ze žhnoucího Tel Avivu. Oba jsme se narodili v roce 1979, přesně na přelomu analogového a digitálního věku. Pro Čínu to byla doba bezprecedentních reforem. Když se Michael narodil, hrubý domácí produkt na obyvatele v jeho zemi činil (v přepočtu na dnešní americký dolar) méně než 200 dolarů. Izrael na tom byl třicetkrát lépe. Od té doby se rozdíl dramaticky snížil. Michael je pracovitý, spolehlivý a usměvavý, vyzná se v západním i čínském hip-hopu, a dokonce se mu ve volném čase věnuje. Líbí se mi matematická přesnost, s jakou tento kulturní fenomén vnímá. Je zkrátka od přírody cool.

Jednoho zimního večera před pár lety jsme se setkali se skupinou přátel poblíž kalifornského San Franciska. Hovor se stočil na naše dětství. Vyprávěl jsem mu, že nejlepší den v týdnu byl ten, kdy jsem měl po škole kroužek informatiky. Programování mě vůbec nezajímalo, tenkrát jsme ale ještě doma neměli počítač a na konci hodiny jsme si mohli pár minut zahrát takové ty zrnité počítačové hry z osmdesátých let, třeba Montezuma’s Revenge (Montezumova pomsta).

Michaelův nejlepší den v týdnu vypadal úplně jinak. Byl to den, kdy mohl jít se svými rodiči do veřejných lázní a osprchovat se.

Michaelovi rodiče patřili k první generaci usazené v Šanghaji. Během kulturní revoluce se uzavřely střední školy a značná část příbuzných byla odeslána pracovat na farmy – kolečka v soukolí maoistického programu restrukturalizace čínské společnosti. Kvůli převratu musel otec „zvládnout střední školu samostudiem“, jak to Michael formuloval. Když se v zemi opět otevřely univerzity, jeho otec se rozhodl studovat mechanické inženýrství, sám se také později naučil programovat.

„V době, kdy jsem chodil do školky a na základní školu, byl náš život boj,“ řekl. „Bylo to vážně tvrdé. Bydleli jsme v jednom bytě s prarodiči a bratranci. Spával jsem v malinké místnosti bez oken. Neměl jsem ani stůl, ani postel. Tu mi musel otec stlouct z kusů dřeva. Potřebovali jsme potravinové lístky, protože jídla nebylo dost, obvykle jsme neměli žádné maso, jen rýži a zeleninu. O svátcích a při zvláštních příležitostech, kdy jsme si sedli k velkému slavnostnímu stolu, mívaly maso jen děti a prarodiče, všichni dospělí u stolu nechávali maso dětem. Každý z nás byl jedináček.“

Michaelova rodina neměla ledničku, jídlo se chladilo studenou vodou z malé studně na dvorku. „Jedli jsme nasolené potraviny, protože v letních měsících déle vydržely,“ vyprávěl mi. Vyrůstal v domě s byty bez koupelen, na toaletu se chodilo do venkovního přístavku. Myli se vodou z kovového kbelíku. „Pod schodištěm byl malý prostor opatřený závěsem. Sousedé se tam chodívali mýt vlastní vodou. Jednou za měsíc nebo za pár týdnů jsme s rodiči chodili do veřejných sprch, kde se dalo konečně pořádně umýt. Nemohli jsme tam ale chodit často. Bylo to drahé.“

Tento způsob života nebyl v osmdesátých letech v Číně nebo Asii obecně ničím neobvyklým. Michaelova rodina netrpěla na čínské poměry chudobou, vesnická chudina na tom byla daleko hůř.

Na konci osmdesátých let se začaly podmínky zlepšovat způsobem, o němž se většině lidí ani nesnilo. „V obchodech už nebyl nedostatek zboží, které jsme potřebovali,“ vzpomíná Michael. „Najednou tam bylo co nakupovat. A pak přišly soukromé trhy. Konečně jsme mohli sami nakupovat i prodávat. Tehdy si spousta lidí začala zřizovat vlastní podnikání, vznikal svobodný trh.“ Zkrátka a dobře, „život se neustále zlepšoval. Měnilo se to každým rokem.“

Michaelovi rodiče pracovali v továrně na výrobu elektronických součástek a z posbíraných kousků si sestavili černobílý televizor. Michael vyhrál v Šanghaji prestižní matematickou soutěž pro školáky, která odstartovala jeho cestu k úspěšné kariéře.

Michael mi vyprávěl, jak na počátku devadesátých let stahoval datové soubory přes BBS, tehdejší technologii, která propojovala počítače pomocí vytáčeného připojení, něčeho jako prehistorické verze internetu. V té chvíli došlo v naší diskusi k něčemu nečekanému: naše zážitky se najednou setkaly, měli jsme stejnou vzpomínku z dětství. Až do tohoto okamžiku se můj život od toho Michaelova lišil snad úplně ve všem. Vyrůstal jsem v Izraeli ve středostavovské rodině, která si mohla dovolit čas od času cestovat do zámoří. Měli jsme dokonce dvě auta. Já a Michael jsme žili v nesmírně odlišných prostředích, vynález internetu byl však něčím, co nás spojovalo a co také začalo přibližovat naše světy. Byli jsme stejně staří. Oba jsme sdíleli soubory a komunikovali pomocí vytáčeného připojení, zkrátka typické děti osmdesátých let, první generace, která vyrůstala s internetem jako integrální součástí života.

Michaelův příběh není jen o otevřeném trhu a jeho důsledcích. Mému příteli v dětství pomohly vládní investice do vzdělávacího systému, který odhalil jeho talent. Svou roli sehrály rovněž tradiční čínské hodnoty řadící vzdělání k nejvyšším prioritám rodiny, jakož i Michaelovi výjimečně technicky nadaní rodiče. On sám přiznává, že měl ohromné štěstí. Ten kluk z Šanghaje, jehož rodiče šetřili, aby se mohli jednou za pár týdnů osprchovat ve veřejných lázních, je dnes podnikatelem, jedním ze zakladatelů společnosti s akciemi obchodovanými na newyorské burze. Mnoho čtenářů této knihy nejspíš využívá aplikace, které vyvinula jeho firma. „Moje generace cítí obrovskou vděčnost,“ řekl mi Michael. „Vážím si všeho, protože nic není samozřejmé. Krize v dětství nás naučila více si cenit toho, co máme. Jsme vděční svým rodičům, pokroku a vládě, protože jsme změny pocítili na vlastní kůži.“

Změny přišly s Tengem Siao-pchingem a jeho spojenci. Čína se v roce 1978 pustila pod vedením rozhodného Tenga do velkých reforem. V omezené míře bylo povoleno soukromé podnikání a vznikly zvláštní ekonomické zóny pro zpracovatelský průmysl a vývoz. Soukromé podnikání každodenní život v Číně rychle proměnilo. Zároveň zemi zaplavili zahraniční investoři, kteří chtěli využít levné pracovní síly. Čínská ekonomika začala téměř okamžitě růst v průměru o deset procent ročně, v některých letech dokonce o patnáct procent. V roce 1980 činilo čínské HDP na obyvatele 195 dolarů. V roce 2018 dosáhlo 9 770 dolarů.[1] Mezi lety 1980 a 1990 klesl počet Číňanů žijících v extrémní chudobě o 167 milionů.[2] Do roku 2013 uniklo této smrtonosné pasti více než 850 milionů lidí.[3] Globalizace urychluje nezávislé vztahy a Číňanům přinesla bleskově rychlé změny. Nešlo o žádnou ekonomickou politiku zaobalenou do zdlouhavých rozvojových plánů, které přinášejí výsledky teprve za několik desetiletí. Zde nastalo praktické zlepšení ve všech oblastech života za velmi krátkou dobu. V roce 1990 byli negramotní dva z deseti Číňanů, národa čítajícího stovky milionů lidí. O dvě desítky let později už umělo číst a psát devadesát pět procent obyvatel. Na začátku devadesátých let to umělo jen šedesát osm procent žen, v roce 2010 se genderový rozdíl úplně vytratil.[4] Mezi lety 1990 a 2017 závratně klesla úmrtnost kojenců a dětí do pěti let – o osmdesát tři procent.[5] Život v Číně se zásadním způsobem zlepšil po všech stránkách. Totéž se v různé míře dělo v celé Asii až na Severní Koreu, poslední stalinistickou diktaturu na světě.

Stáváme se avatáry

Michael a jemu podobní jsou živým důkazem rychlého postupu globálních změn. Žádné vágní naděje, že se naše děti jednou budou mít lépe než my, ale potenciál okamžité změny způsobu našeho života. Miliony lidí vyměnily život bez tekoucí vody za práci ve firmách zaměřených na vývoz nebo vývoj softwaru a aplikací.

Rozšíření tohoto typu obchodování se v současnosti projevuje tím, že většina zboží v domácnostech průmyslové země nebyla vyrobena v jejich bezprostředním okolí. Jaký význam mají termíny „blízko“ a „daleko“ ve světě, v němž letecky přepravíte zboží z jedné polokoule na druhou za jediný den a peníze či informace zvládnou stejnou vzdálenost optickým vláknem za méně než vteřinu?

Globální vědomí

Takřka po celé lidské dějiny tomu bylo naopak. Ani závažné a dramatické zážitky a události ve vzdálených zemích neměly na život většiny lidí téměř žádný hmatatelný vliv.

Table of Contents

Předmluva k českému vydání

Úvod: Konec jedné epochy

1. Útok na redakci pákistánských novin

2. Sprcha dvakrát za měsíc