Susan Cain

SLADKOBOL

Jak nás touha a zármutek obohacují a dotvářejí

Copyright BITTERSWEET © 2022 by Susan Cain

Published in the United States by Crown, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC, New York.

Podle anglického originálu Bittersweet: How Sorrow and Longing Make Us Whole vydalo v edici Pod povrchem nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2024. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Viktorie Hanišová

Odpovědná redaktorka Zuzana Kačerová

Jazyková redaktorka Vendula Kusá

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Lenka Čížková

Grafická úprava a sazba Stará škola (staraskola.net)

Ilustrace na obálce Evan Gaffney

Obálka Jackie Phillips

Úprava české obálky David Dvořák

Fotografie autorky Aaron Fedor

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Alena Zachová, Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-sladkobol, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2024

ISBN 978-80-7555-215-0

Na památku Leonarda Cohena

Ve všem je nějaká prasklina

A právě tou dovnitř proniká světlo

— L. C. „Anthem“

Řehoř I. Veliký (přibližně 540–604) zmiňoval compunctio, posvátnou lítost[,] žal, který cítí člověk vystavený největší kráse… Sladkobolná zkušenost pramení z lidské neukotvenosti v nedokonalém světě, z lidského uvědomění dokonalosti a zároveň z touhy po ní. Tato vnitřní duchovní prázdnota se stává palčivě skutečnou tváří v tvář kráse. Právě na tomto místě – mezi ztrátou a touhou – vznikají posvátné slzy.

— Oke Wikström, profesor psychologie náboženství

na Uppsalské univerzitě

Poznámka autorky

Oficiálně na této knize pracuji od roku 2016 a neoficiálně (jak se brzy dočtete) celý svůj život. Nejrůznější aspekty sladkobolnosti jsem ústně i písemně rozebírala se stovkami lidí, rovněž jsem na toto téma přečetla spousty textů. Některé z lidí jmenuji explicitně a jiní pouze ovlivnili moje smýšlení. Ráda bych je uvedla všechny, výsledkem by však byla nečitelná kniha (a mnohé bych bezpochyby omylem vynechala). V poznámkách a poděkování se objevují jen některá jména. Ke všem však pociťuju vděk.

Z důvodu čtivosti v některých citacích nepoužívám výpustky ani závorky, ale dávám si pozor, aby slova navíc ani slova vynechaná nezměnila význam ústního ani písemného vyjádření osob. Pokud vás zajímá, odkud cituji psané zdroje v originále, poznámky na konci knihy vás navedou k většině kompletních citací.

Kromě toho jsem změnila jména a identifikační detaily některých osob, jejichž příběhy vyprávím. Pravdivost příběhů, jež mi lidé o sobě vyprávěli, jsem si neověřovala, ale použila jsem jen ty, které se mi jako pravdivé zdály.

Sarajevské rekviem, Tom Stoddart, © Getty Images

PŘEDEHRA

Sarajevský cellista

Jednou v noci se mi zdálo, že jsem se v Sarajevu, městě lásky, setkala se svou přítelkyní, básnířkou Marianou. Probudila jsem se zmatená. Odkdy je toto město symbolem lásky? Není Sarajevo dějištěm jedné z nejkrvavějších válek konce dvacátého století?

Pak mi to došlo.

Vedran Smailović.

Sarajevský cellista.

Píše se 28. květen roku 1992 a Sarajevo je v obklíčení. Po staletí žili Muslimové, Chorvati a Srbové společně v tomto městě tramvají a pekáren, labutí ladně plujících po jezírcích v parku, městě ottomanských mešit a ortodoxních katedrál. Vždy to bylo město tří náboženství, tří národů a až donedávna nikdo moc neřešil, kdo je kdo. Všichni to věděli i nevěděli a prostě se vnímali jako sousedi, kteří si spolu rádi dají kávu nebo kebab, studují na stejné univerzitě, někdy mezi sebou uzavírají sňatky a mají spolu děti.

Teď však zuří občanská válka. Muži na okolních kopcích odřízli město od dodávek elektřiny a vody. Olympijský stadion z roku 1984 lehl popelem a hřiště na něm se změnila v provizorní hřbitovy. V obytných budovách zejí díry po minometných útocích, semafory nefungují a v ulicích vládne ticho. Jediný zvuk představuje rachot střelby.

Až do okamžiku, kdy se na chodníku před vybombardovanou pekárnou rozezní tóny Albinoniho Adagia v g moll.1

Znáte tu skladbu? Pokud ne, možná byste si měli udělat přestávku a poslechnout si ji: do YouTube vyhledávače zadejte heslo „HAUSER – Adagio (Albinioni)“. Je naléhavá, nádherná a neskonale smutná. Vedran Smailović, první cellista orchestru sarajevské opery, hraje na počest dvaadvaceti lidí, které předešlého dne zabila ve frontě na chleba střelba z minometu. Smailović u toho byl a po výbuchu miny pomáhal raněným. Teď se na místo krveprolití vrátil, oblečený jako na večer v opeře, ve slavnostní bílé košili a černém fraku. Sedí uprostřed spouště na bílé plastové židli a hraje na cello. Teskné tóny Adagia se vznášejí k nebi.

Kolem něj střílejí pušky, duní bomby a rachotí samopaly. Smailović nepřestává hrát. Bude v tom pokračovat následujících dvaadvacet dní, jeden den za každou oběť. Kulky se ho jakýmsi záhadným způsobem nikdy nedotknou.

Sarajevo leží v údolí a obklopují jej hory, ze kterých ostřelovači míří na hladovějící obyvatele. Lidé shánějící potravu celé hodiny čekají, než budou moct přejít přes cestu, a potom se přes ni vrhnou jako štvaná zvěř. Tento muž si tady však v klidu sedí na otevřeném náměstí oblečený do parádních koncertních šatů, jako by mu patřil veškerý čas světa.

Ptáte se mě, jestli jsem se nezbláznil, když hraju na cello ve válečné zóně, řekne. Proč se nezeptáte JICH? Nejsou oni blázni, když ostřelují Sarajevo?

Jeho gesto se nese městem, éterem. Brzy si najde cestu do románu a filmu. Ale už teď, během nejtemnějších dní obléhání, Smailović inspiruje další hudebníky, kteří se také vydají se svými nástroji do ulic. Nehrají bojovou hudbu, aby vyburcovali jednotky proti ostřelovačům, nebo popové melodie, aby zvedli lidem náladu. Hrají Albinoniho. Ničitelé útočí puškami a bombami a hudebníci jim odpovídají tou nejsladkobolnější hudbou, jakou znají.

Nejsme vojáci, volají houslisté, a ani nejsme oběti, dodávají violy. Jsme jenom lidé, zpívají cella, jen lidé: chybující a krásní a prahnoucí po lásce.

Uběhlo několik měsíců. Občanská válka stále běsní a zahraniční korespondent Allan Little sleduje procesí čtyřiceti tisíc civilistů, kteří se vynořili z lesa. Ve snaze uniknout útoku jsou na cestě již osmačtyřicet hodin.

Mezi nimi je i osmdesátiletý muž. Vypadá zoufale a vyčerpaně. Přistoupí k Littleovi a zeptá se, jestli nezahlédl jeho ženu. Rozdělili se během dlouhého pochodu, říká.

Little ji neviděl, ale protože za všech okolností zůstává novinářem, zeptá se muže, jestli se považuje za Muslima, nebo za Chorvata. I teď, po několika dekádách, svěří se Little později v úžasné reportáži na BBC, se kvůli mužově odpovědi stydí.

„Jsem hudebník,“ sdělil mu stařec.

Portrét mladé ženy, 2021, Ukrajina, © Tetiana Baranova (Instagram: @artbytaqa)

ÚVOD

Síla sladkobolu

Po domově se nám stýská a také vždy po dalším a jiném světě.

— Vita Sackville-west, The Garden

Když mi bylo dvaadvacet a studovala jsem práva, jednou mě pár přátel vyzvedlo na koleji, abychom společně vyrazili na seminář. Právě jsem s potěšením poslouchala sladkobolnou hudbu v mollové stupnici. Nebyl to Albinoni, kterého jsem v té době ještě neznala, ale písnička mého odjakživa nejoblíbenějšího hudebníka Leonarda Cohena, dvorního básníka pesimismu.

Není pro mě snadné vyjádřit slovy, co cítím, když poslouchám jeho hudbu. Ačkoli je teoreticky smutná, já ve skutečnosti pociťuju lásku: obrovský nápor lásky. Hlubokou spřízněnost se všemi ostatními dušemi, které rozumí žalu, jenž se hudba snaží vyjádřit. Úžas nad schopnostmi hudebníka proměnit bolest v krásu. Když jsem o samotě, často při poslechu naznačím spontánní modlitební gesto, sepnu ruce před obličejem, ačkoli jsem z podstaty agnostička a formálně se nemodlím. Hudba mi však otevírá srdce, a to doslova: cítím, jak se mi roztahují svaly hrudníku. Dokonce ve mně vyvolává pocit smíření se skutečností, že všichni, které miluju, včetně mě samotné, jednou umřou. Toto smíření trvá zhruba tři minuty, ale pokaždé mě maličko změní. Jestliže lze transcendenci definovat jako okamžik, kdy se vytratí vaše já a vy začnete cítit spojení se vším, já k ní mám nejblíž díky oněm hudebně sladkobolným momentům. Zažívám je však znovu a znovu.

Nikdy jsem nechápala proč.

Mé přátele pobavilo, že si na plné pecky pouštím takto truchlivé písně, a jeden z nich se mě zeptal, proč poslouchám tak pohřební melodie. Zasmála jsem se a šli jsme na seminář. Tím příběh končí.

O tom komentáři jsem však přemýšlela následujících pětadvacet let. Proč mě vlastně tak povznáší truchlivá hudba? A z jakého důvodu ji naše kultura vnímá jako předmět vtipu? Proč i teď, když píšu tuto knihu, cítím potřebu vás ujišťovat, že mám ráda i taneční melodie? (Opravdu mám.)

Zpočátku to byly jen zajímavé otázky. Jakmile jsem však začala hledat odpovědi, uvědomila jsem si, že se jedná o otázky s velkým O, o otázky zcela zásadní – a současná kultura nás k naší smůle naučila si je neklást.

Před dvěma tisíci lety se Aristoteles podivoval, proč velcí básníci, filozofové, umělci a politici často mají melancholickou povahu. Jeho otázka vycházela ze starověké pověry, že lidské tělo se skládá ze čtyř humorů neboli tělesných šťáv, z nichž každá korespondovala s odlišným temperamentem: melancholik (smutný), sangvinik (šťastný), cholerik (agresivní) a flegmatik (klidný). Poměr těchto šťáv měl utvářet charakter. Proslulý řecký lékař Hippokrates se domníval, že ideální člověk má všechny čtyři složky v rovnováze. Většina z nás však tíhne k jedné z nich.

Tato kniha je o melancholickém pocitu, jemuž říkám „sladkobol“: jde o tendenci upadat do stavů vyznačujících se touhou, dojetím a žalem; o akutní uvědomění si ubíhajícího času a nezvykle pronikavou radost z krásy světa. Součástí sladkobolnosti je také poznání, že světlo a tma, zrození a život – tedy sladkost i bolest – jsou navěky propojené. „Dny medu, dny cibule,“ říká jedno arabské přísloví. Tragédie života se nevyhnutelně pojí s jeho nádherou: kdybyste zničili civilizaci a znovu ji od základu vystavěli, objevily by se stejné duality. Překonat je však paradoxně můžeme pouze tak, že tyto duality – tmu stejně tak jako světlo – plně přijmeme. A právě to představuje konečný bod. Sladkobol je touhou po splynutí, přáním nalézt domov.

Pokud se považujete za člověka sladkobolného založení, bude pro vás složité diskutovat o Aristotelově otázce, proč tolik velkých osobností tíhlo k melancholii, a neznít u toho samolibě. Faktem však je, že jeho zjištění rezonuje napříč tisíciletími. V patnáctém století filozof Marsilio Ficino tvrdil, že Saturn, římský bůh spojovaný s melancholií, „se zřekl obyčejného života ve prospěch Jupitera, ale sám si nárokoval osamocený a božský život“. Albrecht Dürer, umělec ze šestnáctého století, na slavné rytině ztvárnil melancholii jako sklíčeného anděla obklopeného symboly kreativity, vědomostí a touhy: mnohostěnem, přesýpacími hodinami a žebříkem mířícím do nebe. Charles Baudelaire, básník z devatenáctého století, si jen „sotva dokázal představit krásu, v níž by chyběla melancholie“.

Podobně romantická vize melancholie v průběhu času získávala a ztrácela na hodnotě a v poslední době opět spíše slábne. Sigmund Freud ve známé eseji z roku 1918 odmítá melancholii jako narcismus, aby ji následně zcela pohltil chřtán psychopatologie. Tradiční psychologie ji chápe jako synonymum klinické deprese.2

Aristotelova otázka však nikdy nezmizela: ani nemůže. Melancholie si s sebou nese cosi záhadného, zásadního. Měl ji v sobě Platon a stejně tak i Džaláleddín Balchí Rúmí, Charles Darwin, Abraham Lincoln, Maya Angelou, Nina Simone… a Leonard Cohen.

A co přesně si pod tím vlastně představit?

Zkoumáním této otázky jsem strávila celé roky. Studovala jsem staletí starou stezku, kterou vyšlapali umělci, spisovatelé, myslitelé a po které kráčely tradice moudrosti z celého světa. Tato cesta mě zavedla i k dílu současných psychologů, vědců, a dokonce i odborníků na management (kteří zkoumají unikátní silné stránky melancholických byznysových lídrů a kreativců a nejlepší způsoby jejich využití). Došla jsem k závěru, že, v rozporu s našimi představami, sladkobol není pouze momentálním pocitem či událostí. Představuje rovněž klidnou sílu, způsob existence a dochovanou tradici, jež jsou zásadně přehlíženy, ačkoli mají pro lidstvo nezměrný potenciál. Jde o autentickou a povznášející odpověď na otázku lidského bytí v hluboce nedokonalém, ale rovněž zoufale krásném světě.

Sladkobol nám v první řadě ukazuje, jak reagovat na bolest: tím, že ji uznáme a pokusíme se ji umělecky vyjádřit, jako to dělají hudebníci, nebo ji proměnit v léčivou sílu, inovaci či cokoli jiného, co povznáší duši. Pokud svůj zármutek a touhu nepřetvoříme v něco většího, může se stát, že je přeneseme na někoho jiného v podobě týrání, ovládání a zanedbávání. Pokud si však uvědomíme, že všichni lidé zažili – nebo zažijí – ztrátu a utrpení, může nás to sblížit.3

Tato myšlenka – že bolest lze proměnit v kreativitu, transcendenci a lásku – je jádrem této knihy.

Ideální společnost by podobně jako ideální člověk reprezentovala všechny čtyři Hippokratovy temperamenty. Ale stejně jako má řada lidí tendenci inklinovat k jedné složce, platí to samé i na společenské úrovni. Jak uvidíme v páté kapitole, americká kultura vyrůstá ze sangvinisticko-cholerického temperamentu, který bývá spojován s optimismem a silou.

Sangvinisticko-cholerický postoj je iniciativní a bojovný, oceňuje životní optimismus a schopnost spravedlivého hněvu. Měli bychom být drsní, optimističtí a asertivní, mít sebevědomí se dělit o své myšlenky, a být schopni získávat přátele a působit na lidi. Američané kladou obrovský důraz na sledování osobního štěstí, dokonce do té míry, že je honba za ním vepsána do ustavujících dokumentů Spojených států, a jak jsem zjistila při nedávném vyhledávání na Amazonu, od té doby na toto téma napsali přes třicet tisíc knih. Od útlého věku se učíme, že slzy jsou něco nepatřičného („Přestaň bulet!“), a následně po zbytek života, jak nedat najevo zármutek. Ze studie harvardské psycholožky Susan David, do níž se zapojilo více než sedmdesát tisíc respondentů, vyplynulo, že třetina z nás má výčitky svědomí z toho, že cítí smutek a žal. „A nevztahujeme to jen na sebe,“ říká David, „ale i na lidi, které milujeme – třeba na naše děti.“

Sangvinisticko-cholerický postoj má samozřejmě řadu výhod. Pomáhá nám kopnout míč do branky, přimět kongres schválit zákon a vybojovat správnou bitvu. Všechen tento urputný optimismus a společensky akceptovatelný vztek však maskují skutečnost, že všichni lidé – a dokonce i třeba influenceři s působivými tanečními pohyby a těmi nejvyhraněnějšími postoji – jsou jen křehké a pomíjivé bytosti. Z toho důvodu se nám nedostává empatie vůči lidem, co s námi nesouhlasí, a tím pádem jsme i slepí ke svým vlastním případným problémům.

Sladkobolně-melancholický modus naopak může působit jako zpátečnický, neproduktivní a zabředlý v bolestné touze. Prahne po tom, co se mohlo nebo co by se teprve mělo stát.

Touha je však maskovanou hybnou silou: není pasivní, ale aktivní, a má v sobě nádech kreativity, něžnosti a božskosti. Toužíme po něčem nebo někom. Natahujeme po tom ruce. Anglické slovo longing vychází ze staroanglického výrazu langian s významem „růst do délky“ a z německého langen – dosáhnout, napnout se. Slovo yearning se lingvisticky pojí s hladem a žízní, ale i s dychtěním. V hebrejštině se odvozuje od stejného kořene jako slovo vášeň.

Tam, kde trpíte, tam se také hluboce zajímáte – tak hluboce, že vás to nutí jednat. Právě z toho důvodu donutí stesk po domově Odyssea v Homérově Odyssei vydat se na výpravu, která začíná na pláži, kde pláče po rodné Ithace. Právě proto je ve většině oblíbených dětských příběhů, od Harryho Pottera až po Pipi Dlouhou punčochu, protagonista sirotek.

Teprve po smrti rodičů, kteří se tak změní v předmět touhy, zažijí děti dobrodružství a začnou si nárokovat skrytá přirozená práva. Tyto příběhy nacházejí odezvu u čtenářů, protože nemoci a stárnutí, rozchody a truchlení a trápení a války se týkají nás všech. Poselstvím všech těchto příběhů a tajemství, které se nám básníci a filozofové snaží předat po celá staletí, je, že naše touha je vstupní branou k pocitu sounáležitosti.

To samé nás učí mnohá světová náboženství. „Celý tvůj život teď musí být jedinou touhou,“ píše anonymní autor v Oblaku nevědění, mystickém spise ze čtrnáctého století. Podle Koránu dojde spokojenosti jen ten, kdo „z touhy po tváři Pána svého nejvyššího to konal“. „Bůh je povzdechnutím duše,“ pravil křesťanský mystik a teolog mistr Eckhart ve třináctém století. „Neklidné je naše srdce, dokud nespočine v Tobě,“ je nejcitovanější výrok svatého Augustina.

Tuto pravdu můžete pocítit během vzácných okamžiků, když zažijete něco natolik úžasného – legendární kytarový riff nebo salto zdánlivě překonávající možnosti lidského těla – že vám přijde, jako by tento zážitek měl původ v dokonalejším a krásnějším světě. Právě proto tolik uctíváme rockové hvězdy a olympijské sportovce – protože nám zprostředkovávají záblesk magie mající původ v takovém světě. Tyto okamžiky jsou však pomíjivé a my bychom v onom jiném světě chtěli žít navždy: jsme přesvědčení, že patříme právě tam.

Někdy sladkobolné typy propadají zoufalství z toho, že dokonalý a krásný svět je navždy mimo dosah. Lepší variantou je, když se ho pokoušejí přivolat. Sladkobol je skrytý zdroj úžasných činů, mistrovských děl a milostných příběhů. Právě kvůli bolestné touze si pouštíme měsíční sonáty a stavíme rakety na Mars. Právě kvůli trýznivé představě o Romeovi milujícím Julii sepsal Shakespeare příběh, který je stále platný i po několika stoletích.

Je jedno, jestli k těmto pravdám dospějeme díky Pipi Dlouhé punčoše, Simone Biles nebo svatému Augustinovi; jestli jsme ateisti, nebo věřící. Jde o ty samé pravdy. Ať už toužíte po partnerovi, který se s vámi rozešel, nebo po tom, kterého jste si vysnili; jestli dychtíte po šťastném dětství, které jste nezažili, nebo po posvátnu; jestli prahnete po kreativním životě, po rodné zemi či po dokonalejším svazku (osobním či politickém); jestli sníte o zdolání nejvyšších světových vrcholků, nebo o splynutí s krásou, kterou jste zahlédli na poslední dovolené u moře; jestli toužíte ulevit svým stárnoucím příbuzným od bolesti, nebo po světě, ve kterém by lidský život mohl přežít bez konzumování jiných živých bytostí; jestli dychtíte po ztraceném člověku, nenarozeném dítěti, fontáně štěstí nebo bezpodmínečné lásce: ve všech případech jde o manifestaci stejné velké bolesti.

Tento prostor, tento stav, po kterém toužíme, nazývám „dokonalým a krásným světem“. V judaisticko-křesťanské tradici jde o rajskou zahradu a nebeské království a súfijové mu říkají „miláček duše“. Existuje nespočet dalších výrazů, například ono „somewhere over the rainbow“ (kdesi za duhou) ze stejnojmenné písně, anebo, jak píše romanopisec Mark Merlis, „břeh, ze kterého nás vyhostili ještě před narozením“. C. S. Lewis to nazval „místem, odkud pochází všechna krása“. Je to jedno a to samé – nejhlubší touhu všech lidských srdcí, to, co Vedran Smailović vykouzlil při hře na cello v ulicích válkou zpustošeného města.

Během posledních dekád se píseň „Hallelujah“ Leonarda Cohena, balada o spirituální touze, stala neodmyslitelnou součástí – dokonce klišé – televizních talentových show jako American Idol. Právě proto však divákům v hledišti stékaly po tvářích slzy štěstí, zatímco soutěžící potisící předváděli stejnou píseň. Je lhostejné, jestli se považujeme za osoby „světské“, či „náboženské“: v jistém základním smyslu všichni saháme po nebi.

Zhruba ve stejné době, kdy mě moji přátelé vyzvedli na koleji právnické fakulty a kdy jsem začala přemýšlet o smutné hudbě, jsem narazila na buddhistickou myšlenku, kterou odborník na mytologii Joseph Campbell vyjádřil jako snahu o „radostnou účast na utrpení světa“. Nemohla jsem to dostat z hlavy: Co tím myslel? Jak by mohlo být něco takového vůbec možné?

Pochopila jsem, že tento výrok nelze brát doslova. Nikdo vás nenutí tančit na hrobech nebo ignorovat neštěstí či zlo. Jedná se o přesný opak: má to co do činění s citlivostí vůči bolesti a pomíjivosti a s přijetím světa plného utrpení (nebo nespokojenosti; záleží na tom, jak interpretujete sanskrt v první ušlechtilé pravdě buddhismu).

Tato otázka mě však přesto nepřestala zajímat. Ano, mohla jsem se vydat hledat odpověď do Indie nebo Nepálu, nebo se zapsat na východoasijská studia na univerzitě. To jsem ale neudělala. Místo toho jsem se vydala do světa a žila život a tuto otázku (stejně jako řadu dalších) jsem stále uchovávala někde vzadu v mysli: Proč smutek, emoce, kvůli které se cítíme zasmušile jako oslík Ijáček, přežil evoluční tlaky? Co ve skutečnosti pohání naši touhu po „dokonalé“ a bezpodmínečné lásce (a jak to souvisí s naší oblibou smutných písní, deštivých dnů, a dokonce i posvátna)? Proč se zdá, že je kreativita spojená s touhou, zármutkem – a s transcendentnem? Jak se máme vyrovnat se ztrátou milované osoby? Jak se mohl národ vybudovaný na bolesti proměnit v kulturu normativního optimismu? Jak můžeme autenticky žít a pracovat v kultuře vnucené pozitivity? Jak žít s vědomím, že my sami a všichni, koho milujeme, jednou zemřou? Dědíme bolest po rodičích a předcích, a pokud ano, můžeme v prospěšnou sílu přetransformovat také ji?

Tato kniha, vydaná o několik desetiletí později, je mou odpovědí na tyto otázky. Jde také o zprávu o mé cestě od agnosticismu k… k čemu vlastně? Vírou bych to nenazývala, nejsem o nic větší či menší agnostička než na začátku své cesty. Dospěla jsem spíše k uvědomění, že nemusíte věřit ve specifickou koncepci Boha, abyste díky spirituální touze mohli projít proměnou. Jedno chasidské podobenství vypráví o rabínovi, který si ve své obci všimne starého muže, jenž se k jeho řečem o božství staví lhostejně. Zabrouká muži dojímavou melodii, píseň plnou touhy. „Teď už chápu, co se snažíte předat,“ řekne stařec. „Cítím silnou touhu po splynutí s Bohem.“

Nejsem jako onen stařec. Tuto knihu jsem začala psát, abych přišla na kloub záhadě, proč tolik z nás tak intenzivně reaguje na smutnou hudbu. Zdánlivě šlo o malé téma, které si nemělo vyžádat dlouholetou práci. Nemohla jsem ho však nechat jen tak být. Tehdy jsem neměla ponětí, že hudba je jen vstupní branou k hlubší sféře uvědomění, že svět je posvátný a záhadný, dokonce kouzelný. Někteří lidé do této sféry vstupují skrze modlitbu, meditaci nebo procházku v lese. Mě nalákala hudba. Podobné brány jsou všude a mají bezpočet podob. Jedním z cílů této knihy je pobídnout vás, abyste si jich všimli – a prošli jimi.

SLADKOBOLNÝ KVÍZ

Někteří z nás sladkobolným pocitům instinktivně podléhají odjakživa, jiní se jim vyhýbají jako čert kříži a další k nim dospějí v určitém věku nebo po životních zkouškách a úspěších. Pokud se sami sebe ptáte, jak moc jste k vnímavosti tohoto typu náchylní, udělejte si následující kvíz, který jsem vytvořila ve spolupráci s výzkumníkem Davidem Yadenem, profesorem z Lékařského ústavu Johnse Hopkinse (Johns Hopkins Medicine), a kognitivním psychologem Scottem Barrym Kaufmanem, ředitelem Vědeckého centra lidského potenciálu (Center for the Science of Human Potential).[5]

Chcete-li ověřit aktuální míru své sladkobolnosti, položte si prosím následující otázky a zaznamenejte si, jak moc s nimi souhlasíte, na škále od 0 (vůbec) do 10 (naprosto).

___ Slzíte často při sledování televizních reklam?

___ Dojímají vás staré fotografie?

___ Reagujete intenzivně na hudbu, umění nebo přírodu?

___ Popsal vás už někdo jako „starou duši“?

___ Nacházíte útěchu a inspiraci za deštivého dne?

___ Rozumíte tomu, co měl na mysli autor C. S. Lewis, když popsal radost jako „ostré, nádherné bodnutí touhy“?

___ Máte radši poezii než sport (nebo možná nacházíte poezii ve sportu)?

___ Dojmete se několikrát denně tak, že máte husí kůži?

___ Vnímáte „nad strastmi pláč“, jak stojí ve Vergiliově Aeneidě?

___ Povznáší vás smutná hudba?

___ Máte ve zvyku vnímat věci jako zároveň šťastné i smutné?

___ Nacházíte krásu v každodenním životě?

___ Vyvolává ve vás slovo dojímavý zvláštní pocity?

___ Když se bavíte s přáteli, cítíte potřebu probírat s nimi jejich dřívější nebo současné potíže?

___ A poslední otázka: Máte dojem, že jste nablízku něčemu extatickému?

Poslední otázka může znít v soupisu známek sladkobolnosti zvláštně. Já však nemluvím o optimistickém postoji ani o schopnosti se snadno usmívat. Mám na mysli zvláštní nadšení pramenící z touhy. Podle nedávného výzkumu provedeného Yadenem je osobní transcendence (spolu s jejími slabšími příbuznými, jako jsou vděk a stav flow) na vzestupu v obdobích změny, konce a smrti – a ve sladkobolných životních obdobích.

Vlastně by se dalo říct, že sladkobolné pocity v člověku vyvolává uvědomění vlastní konečnosti. Děti radostně skákající v kalužích dohánějí k slzám prarodiče, kteří vědí, že vnoučata jednoho dne vyrostou a zestárnou (a oni už to neuvidí). Nejde však o slzy smutku v pravém smyslu, v jádru jsou to slzy lásky.

Abyste mohli vyhodnotit svůj výsledek, sečtěte si body a výsledek vydělte patnácti.

Pokud jste dosáhli čísla nižšího než 3,8, máte sklon k sangvinismu.

Pokud se váš výsledek nachází mezi 3,8 a 5,7, oscilujete mezi sangvinismem a sladkobolným stavem.

Pokud jste dosáhli čísla vyššího než 5,7, jste pravým znalcem prostoru, kde se střetává světlo a tma.

Čtenáře mé knihy Ticho: Síla introvertů ve světě, který nikdy nepřestává mluvit4 možná zaujme informace, že výzkumné studie provedené Yadenem a Kaufmanem vykazují nezanedbatelnou korelaci mezi lidmi, již dosáhli vysokého čísla v našem testu, a rysem, který psycholožka a spisovatelka Elaine Aron označuje jako „vysokou citlivost“.5 Yaden a Kaufman rovněž odhalili značnou korelaci se schopností „absorbce“ – jež předpovídá kreativitu – a mírnou korelaci se sklony k žasnutí, transcendenci a spiritualitě. A nakonec odhalili mírnou souvislost s úzkostmi a depresemi – což není překvapivé. Nadmíra melancholie může vést k něčemu, co Aristoteles nazýval nemocí černé žluči (melaina kole, z čehož je odvozené slovo melancholie).

Tato kniha se podobným strastem, jakkoli jsou skutečné a zničující, nevěnuje a zcela určitě se je nesnaží oslavovat. Pokud máte pocit, že procházíte depresí nebo silnými úzkostmi, či dokonce posttraumatickou stresovou poruchou, nezapomeňte, že existuje pomoc – a vyhledejte ji!

Tato kniha popisuje bohatství sladkobolné tradice – a jak čerpání z ní může proměnit způsob, jakým tvoříme, jak se chováme jako rodiče, jak něco řídíme, jak milujeme a jak umíráme. Doufám, že nám také pomůže pochopit sebe sama i navzájem.

Maya Angelou, © Craig Herndon/The Washington Post

PRVNÍ ČÁST

Zármutek a touha

Jak můžeme proměnit bolest v kreativitu, transcendenci a lásku?

KAPITOLA 1

K čemu potřebujeme smutek?

Než rozpoznáte laskavost jako tu nejhlubší niterní záležitost, musíte jako tu druhou nejhlubší záležitost uznat zármutek.

— Naomi Shihab Nye

Vroce 2010 se Pete Docter, proslulý režisér Pixaru, rozhodl vytvořit animovaný film o divokých a zmatených emocích jedenáctileté dívky jménem Riley. V hlavě si načrtl hrubé obrysy příběhu, který chtěl vyprávět. Film měl začínat scénou s Riley, kterou rodiče vytrhnou z rodné Minnesoty a přesadí do nového domu a školy v San Francisku a která se zároveň zmítá v emocionální bouři nastávajícího dospívání.

Myšlenka to byla dobrá, Docter však musel vyřešit kreativní hádanku. Chtěl ztvárnit Rileyiny pocity jako roztomilé animované postavičky ovládající řídicí centrum v mozku a formující její vzpomínky a každodenní život. Ale které pocity? Psychologové mu řekli, že máme až sedmadvacet různých emocí. A s tolika postavami se dobrý příběh odvyprávět nedá. Docter ho potřeboval zúžit a vybrat si jednu emoci jako protagonistu.

Pro hlavní roli zvažoval několik různých emocí a nakonec se film rozhodl vystavět okolo Strachu, spolu s Radostí, částečně proto, že mu Strach připadal zábavný. Zvažoval i Smutek, ale ten mu přišel neatraktivní. Docter vyrostl v Minnesotě, kde, jak se mi svěřil, zjevně platila norma sangvinismu: „Představa, že byste se před někým rozplakala, nebyla ani trochu cool.“

Po třech letech práce na filmu – s již napsanými dialogy a částečně hotovým filmem, včetně scének se Strachem, z nichž některé byly „velmi dobré“ – si Docter uvědomil, že je něco špatně. Měl před sebou promítání rozpracovaného filmu před exekutivním týmem Pixaru. Byl si jistý, že to bude průšvih. Třetí scéna totiž nefungovala. Podle narativního oblouku filmu měla Radost dostat velkou lekci. Jenže Strach ji neměl co naučit.

Docter měl v té době za sebou dva megaúspěšné filmy – Vzhůru do oblak a Příšerky s. r. o. Začínal však trpět pocitem, že měl jen kliku.

„Vůbec netuším, co dělám,“ pomyslel si. „Měl bych se na to vykašlat.“

Jeho mysl se začala oddávat černočerným představám, co si počne, až přijde nejen o práci v Pixaru, ale i o celou kariéru. Začal preventivně truchlit. Představa, že se ocitne mimo vybrané společenství kreativců a byznysových samorostů, v něm vyvolala pocit, jako by se topil – ve smutku. A čím větší sklíčenost cítil, tím víc si uvědomoval, jak moc má své kolegy rád.

Dovedlo ho to k prozření: Skutečným důvodem jeho emocí (a emocí obecně) je nás spojovat. A Smutek je ze všech emocí tím nejlepším pojidlem.

„Najednou mi došlo, že musíme vyhodit Strach,“ vzpomíná, „a spojit Smutek s Radostí.“ Jediným problémem bylo přesvědčit tehdejšího ředitele Pixaru, Johna Lassetera, že Smutek musí být jednou z ústředních postav filmu. Obával se, že to nebude tak jednoduché.

Docter mi svůj příběh vypráví ve vzdušném prosvětleném atriu, které navrhl Steve Jobs pro budovy Pixaru v kalifornském Emeryville. Obklopují nás sochy pixarovských postaviček v nadživotní velikosti – rodina Parrových z Úžasňáků nebo Buzz Rakeťák z Toy Story – pózující v oknech sahajících až do stropu. Docter si v Pixaru užívá statusu kultovní osobnosti. Dříve toho dne jsem vedla schůzku vedení ohledně zapojení talentovaných introvertních filmařů, a když Docter několik minut po zahájení porady vrazil do konferenční místnosti, okamžitě ji rozsvítil svou srdečností.

Docter se sám podobá animovanému hrdinovi sestavenému z nakreslených obdélníků. Měří dva metry a má protáhlý obličej, z nějž polovinu tvoří čelo. Dokonce i jeho zuby jsou dlouhé a obdélníkové, čahouni světa zubů. Jeho nejnápadnějším rysem je však jeho mimika. Jeho úsměvy a grimasy prozrazují veselou a podmanivou citlivou duši.

Když byl dítě, jeho rodina se přestěhovala do Kodaně, kde jeho otec v rámci výzkumu pro svou doktorskou práci zkoumal dánskou sborovou hudbu. Docter nemluvil dánsky a netušil, o čem si ostatní děti povídají. Bolest z této zkušenosti ho přivedla k animování: kreslit lidi bylo snazší než s nimi mluvit. Sklon vymýšlet postavy žijící v domcích na stromech a odplouvající do snového světa má ostatně dodnes.

Docter se obával, že exekutivnímu týmu bude Smutek připadat příliš zasmušilý a temný. Postava Smutku, jak ji nakreslili animátoři, byla nevzhledná, zavalitá a modrá. Proč by se měl příběh točit kolem někoho takového? Kdo by se chtěl identifikovat zrovna s ní?

Během procesu získal Docter nečekaného spojence: Dachera Keltnera, vlivného profesora psychologie z Kalifornské univerzity v Berkeley. Docter ho pozval, aby jemu a jeho kolegům přiblížil vědu o emocích. Stali se z nich dobří přátele. Keltnerova dcera právě procházela útrapami dospívání úplně stejně jako Docterova dcera, a tak oba muže spojil nepřímý strach. Keltner objasnil Docterovi a jeho týmu funkci každé hlavní emoce: Strach vás udrží v bezpečí. Hněv je ochranou před tím, aby vás někdo využil. A Smutek – k čemu je Smutek?

Keltner vysvětlil, že Smutek vyvolává soucit. Spojuje lidi. Pomáhá vám uvědomit si, kolik pro vás parta svérázných filmařů z Pixaru znamená.

Vedení nápad schválilo a Docter se svým týmem scénář přepsali – a nakonec získali Oscara za nejlepší animovaný film. V hlavě se stalo nejvýdělečnějším originálním filmem v historii Pixaru – se Smutkem v hlavní roli.6

Když jsem Dachera Keltnera – s neposlušnou blond hřívou a aurou surfaře s úsměvem zářícím jako maják – viděla poprvé, nezapůsobil na mě zrovna jako vyslanec Smutku. Spíš se zdálo, že jeho přirozeným stavem je Radost. Vyzařuje z něj vřelost a starostlivost a navíc má dar upřímných politiků vnímat ostatní a vážit si jich. Je hlavou Berkeley Social Interaction Lab a také Greater Good Science Center (Berkleyská laboratoř sociální interakce a Vědecké centrum pro vyšší dobro), dvou nejvýznamnějších laboratoří pozitivní psychologie na světě, kde se zabývá emocemi, jež nám zpříjemňují život: údivem, úžasem a štěstím.

Pokud však s Keltnerem strávíte nějakou dobu, všimnete si, že koutky jeho očí se stáčejí dolů jako u baseta a že sám sebe popisuje jako úzkostlivého melancholika – jako sladkobolný typ. „Smutek mě definuje do morku kostí,“ svěřil se mi. Ve své knize Ticho píšu o výzkumu provedeném Jeromem Kaganem a Elaine Aron. Tito psychologové zjistili, že 15 až 20 procent novorozenců dostane do kolébky temperament, jenž je předurčuje k intenzivnějším reakcím jak na nejistotu života, tak na jeho krásu. Keltner se považuje za někoho, koho by Kagan nazval „vysoce reaktivním“ a Aron „vysoce citlivým“ člověkem.

Keltner vyrostl v divoké a idealistické domácnosti sedmdesátých let. Jeho otec byl hasič a malíř, bral ho do galerií a učil ho taoismu, a jeho matka profesorka literatury, která mu předčítala romantickou poezii a zbožňovala D. H. Lawrence. Keltner měl velmi blízký vztah s mladším bratrem Rolfem, se kterým se toulal přírodou v jakoukoli denní i noční dobu. Jejich rodiče je vedli k tomu, aby objevili svou vášeň a svůj život si zařídili podle ní.

Ve jménu hledání co nejintenzivnějších životních zážitků se však Keltnerovi neustále stěhovali: z mexického maloměsta, kde se Keltner na maličké klinice narodil, do Laurel Canyon, alternativní kalifornské čtvrti v Hollywood Hills, kde sousedili s pianistou Jacksona Browna a kde Keltner navštěvoval školu zvanou Wonderland, odtud posléze na venkovskou farmu v podhůří Sierry Nevady, kde už v páté třídě bylo jasné, že jen pár dětí bude moct pomýšlet na studium na vysoké škole. Když se rodina přesunula do anglického Nottinghamu, kde Keltner chodil na střední školu, manželství rodičů se rozpadlo. Jeho otec se zamiloval do manželky rodinného přítele a matka začala pendlovat mezi Anglií a Paříží, kde studovala experimentální divadlo. Keltner a Rolf zůstali bez dozoru, opíjeli se a pořádali party. Už nikdy z nich nebyla čtveřice.

Navenek se zdálo (a dodnes zdá), že je Keltner dítě štěstěny. Náhlý rozvod jeho rodičů však na něj a na jeho rodinu měl, jak sám říká, „dlouhotrvající a smutný dopad“. Otec byl většinu času pryč, matka trpěla klinickou depresí a Keltner se tři roky potýkal s intenzivními panickými atakami. Rolf, ze kterého se později stal zanícený logoped působící ve znevýhodněných lokalitách a oddaný manžel a otec, bojoval s démony, které jeden lékař diagnostikoval jako bipolární poruchu: trpěl nespavostí, přejídal se, lil do sebe jedno pivo za druhým a kouřil marihuanu, aby si zklidnil nervy.

Z celého rozkladného procesu Keltnerem nejvíc otřásly Rolfovy problémy. Částečně kvůli tomu, že bratr byl pro něj odmalička kotvou: kdekoli se ocitli, byli si navzájem oporou, společníky, průzkumníky nového terénu a partnery v tenisu, kteří ve čtyřhře nikdy neprohráli. Po rozpadu rodiny se o sebe navzájem starali.

Rolf byl Keltnerovi také vzorem. Byl o rok mladší, ale podle Keltnera byl větší, odvážnější a hodnější, „morálně nejkrásnější“ člověk, jakého kdy znal. Na rozdíl od dravého a soutěživého Keltnera byl skromný a nenáročný a měl obrovskou slabost pro vyděděnce. V jednom z jejich bydlišť žila dívka jménem Elena, která vyrůstala v rozpadlém domě s přední zahrádkou připomínající smetiště. Elena trpěla podvýživou, vlasy měla slepené a nemyté, a často se kvůli tomu stávala terčem šikany. Rolf, který nebyl nejvyšší ani nejsilnější dítě ve třídě, ji však před jejími mučiteli neustále bránil. Jeho statečnost pramení z jeho soucitné povahy, domníval se Keltner. Kéž bych byl jako on.

Když Keltner dospěl a začal zkoumat, proč se jeho rodina rozpadla, pojal podezření, že právě posedlost rodičů vášní rodinu přivedla do takových problémů. A ačkoli sám sebe považoval za osobu umělecky a romantickou založenou, byl také rozený vědec – a tak se v dospělosti rozhodl studovat lidské emoce. Úžas, údiv a radost hrály v životě jeho rodiny vždy zásadní úlohu, stejně jako smutek, který se v Keltnerovi, jeho rodině a v mnohých z nás usadil.

Jedním ze základních kamenů Keltnerova výzkumu shrnutého v knize Born to Be Good (Zrozen k dobru) je takzvaný „soucitný instinkt“ – jde o myšlenku, že my lidé se zcela přirozeně zajímáme o problémy jiných osob. Ukazuje se, že náš nervový systém příliš nerozlišuje mezi vlastní bolestí a bolestí někoho jiného; v obou případech reaguje podobně. Tento instinkt je nám stejně vlastní jako potřeba jíst a dýchat.

Soucitný instinkt je také nedílnou součástí lidského úspěchu – a jednou ze silných stránek sladkobolu. Slovo compassion (soucit, slitování) znamená doslova „trpět společně“ a Keltner ho chápe jako jednu z našich nejlepších a nejspásnějších předností. Smutek, ze kterého vyvěrá soucit, je prosociální emoce, hybatel spojení a lásky, to, co hudebník Nick Cave nazývá „univerzální pojící silou“. Zármutek a slzy jsou jedněmi z nejsilnějších propojujících mechanismů, jež máme.

Soucitný instinkt je v našem nervovém systému zakořeněný tak hluboko, že ho lze zřejmě vysledovat až do nejranějších evolučních dějin. Když vás něco štípne nebo popálí, aktivuje se přední cingulární oblast vaší mozkové kůry (ACC) – tato výhradně lidská část mozku se vyvinula později a zodpovídá za schopnost vykonávat velmi složité úlohy jako zaplatit daně nebo naplánovat oslavu. ACC se stejným způsobem aktivuje i v případě, když někdo štípne nebo popálí někoho jiného. Keltner však soucitný instinkt objevil i v instinktivnějších a evolučně starších částech našeho nervového systému: v savčí oblasti známé jako periakveduktální šedá hmota, která se nachází ve středním mozku a velí matkám starat se o své děti. A vysledovat jej lze dokonce i v ještě starší, hlubší a bazálnější části nervového systému – v takzvaném bloudivém nervu, který spojuje mozkový kmen s krkem a trupem, a je největším a jedním z nejdůležitějších nervových svazků.

Už dlouho se ví, že bloudivý nerv souvisí s trávením, sexem a dýcháním – s mechanismy, které nás udržují při životě. Keltnerovy opakované studie však objevily jeho další účel: Jsme-li svědky utrpení, bloudivý nerv v nás vyvolá starost. Při pohledu na fotografii muže s obličejem pokřiveným bolestí nebo na dítě oplakávající smrt babičky, se bloudivý nerv nažhaví. Keltner rovněž zjistil, že lidé s mimořádně vyvinutým bloudivým nervem – říká jim superhvězdy bloudivého nervu – lépe spolupracují s ostatními a navazují silnější přátelství. Když se stanou svědky šikany, s větší pravděpodobností se oběti zastanou, a častěji obětují přestávku, aby pomohli spolužákovi s matematikou.

Keltnerův výzkum není jediný, který prokázal spojení mezi smutkem a sounáležitostí. Harvardský psycholog Joshua Greene a neurovědec a psycholog Jonathan Cohen z Princetonské univerzity zjistili, že lidem, kteří dostali za úkol zamyslet se nad utrpením obětí násilí, se v mozku aktivovaly stejné oblasti jako matkám, které se s láskou dívaly na fotografie svých dětí. Neurovědci James Rilling a Gregory Berns z Emoryho univerzity odhalili, že pomoc lidem v nouzi stimuluje stejnou mozkovou oblast jako vítězství nebo konzumace dobrého jídla. Víme také, že lidé, kteří trpí nebo trpěli depresí, budou spíše nahlížet na svět z perspektivy někoho jiného a soucítit s ním, a dále, že vysoce empatičtí lidé s vyšší pravděpodobností mívají v oblibě smutnou hudbu. „Deprese prohlubuje přirozenou empatii,“ zjistil profesor psychiatrie Nassir Ghaemi z Tuftsovy univerzity, „a dává vzniknout člověku, pro kterého je nevyhnutelná síť vzájemné závislosti […] osobní realitou, a nikoli jen zbožným přáním.“

Tato zjištění mají obrovské dopady. Říkají nám, že nutkání reagovat na smutek jiných bytostí se nachází ve stejné oblasti jako potřeba dýchat, trávit jídlo, rozmnožovat se a chránit své děti, na stejném místě jako naše touha po ocenění a radosti z života. Říkají nám, jak mi vysvětlil Keltner, že „starostlivost tvoří jádro lidské existence. Smutek souvisí s péčí o druhé. A soucit je matkou smutku“.

Pokud chcete Keltnerova zjištění prožít skutečně do hloubky, podívejte se na YouTube na nádherné čtyřminutové video, které se nečekaně stalo virálním: do vyhledávače zadejte heslo Empathy: The Human Connection to Patient Care. Vzniklo na objednávku zdravotnického zařízení Cleveland Clinic a je součástí kampaně, jejímž cílem bylo vzbudit v ošetřovatelích empatii. Ve videu, které vás vezme na krátkou procházku po nemocničních chodbách, kamera vždy na okamžik spočine na obličejích náhodných kolemjdoucích, na lidech, kolem nichž obyčejně projdete bez povšimnutí – v tomto případě však máme k dispozici titulky, které nám sdělují, jakými útrapami (a příležitostnými úspěchy) právě procházejí: „Nádor je maligní.“ „Manžel je smrtelně nemocný.“ „Na poslední návštěvě tatínka.“ „Nedávno rozvedená.“ A: „Právě jsem se dozvěděl, že budu táta.“

Jak se vám video líbilo? Možná vám ukápla slza? Možná máte v krku knedlík nebo fyzicky cítíte, jak se vaše srdce doširoka otevírá? Zaplavil vás pocit lásky následovaný racionálním závazkem, že začnete věnovat pozornost lidem, kolem nichž každý den procházíte – a to nejen lidem na nemocniční chodbě, ale i chlápkovi na pumpě a vašemu nadmíru upovídanému kolegovi? Za tyto reakce pravděpodobně mohou bloudivý nerv, přední cingulární kortex a periakveduktální hmota, které vyhodnotily bolest lidí, se kterými jste se nikdy nepotkali, jako by to byla vaše vlastní bolest. A skutečně tomu tak je.

Řada z nás sbližující sílu smutku vnímá, aniž by si ji explicitně uvědomila nebo aniž by nás napadlo vyjádřit ji neurovědeckou terminologií. Před několika lety, když tato kniha ještě existovala pouze v mé hlavě, mě Gretchen Rubin požádala o rozhovor na téma „chvála melancholie“, který následně zveřejnila na svém blogu. Jistá mladá žena mi na můj příspěvek odpověděla na svém vlastním blogu, kde se rozepsala o pohřbu svého dědečka a o „spojení duší“, které tam zažila.

Zaměstnanci dědečkova holičství na jeho počest sborově zazpívali a já jsem poprvé za svých čtrnáct let svého života viděla tátu plakat. Ten okamžik – rytmický zvuk mužských hlasů, ztichlé obecenstvo a otcův smutek – se mi navždy vryl do srdce. A když moje rodina musela poprvé uspat zvíře, všechna ta láska v místnosti – sdílená mezi otcem, bratrem a mnou – mi vzala dech. Když si na tyto události vzpomenu, nepociťuji primárně smutek. Je to spojení duší. Když zažíváme smutek, sdílíme společné utrpení. Jde o jeden z mála okamžiků, kdy si lidé dovolí být skutečně zranitelní. Je to okamžik, kdy nám naše kultura dovolí být zcela autentičtí ve svých pocitech.

Žena měla pocit, že nedokáže tyto postřehy vyjádřit v každodenním životě, a proto se uchýlila k umění:

Moje záliba ve vážných filmech a těžkých románech není ničím jiným než pokusem oživit krásu nejupřímnějších okamžiků mého života. Uznávám, že chceme-li fungovat ve společnosti, nemůžeme neustále překypovat emocemi, a tak se k těmto okamžikům vracím ve své mysli, prožívám je znovu prostřednictvím umění a jsem otevřená novým, naprosto zranitelným okamžikům.

Možná bychom však tyto okamžiky do každodenního života převést měli – a pochopit tak jejich evoluční základy. Je známo, že žijeme v době, kdy nám dělá potíže nacházet s ostatními spojení, zejména s těmi mimo náš „kmen“. Keltnerova práce nám ukazuje, že smutek – ze všech možností právě Smutek! – má sílu vytvořit „spojení duší“, které nám tak zoufale schází.

Chceme-li však sílu smutku zcela pochopit, musíme porozumět ještě jednomu dílku našeho dědictví po primátech. Říkali jste si někdy, proč na fotografie hladovějících nebo opuštěných dětí v médiích reagujeme s tak niternou intenzitou? Proč nám myšlenka na děti bez rodičů způsobuje tak hluboké a univerzální utrpení?

Odpověď se nachází hluboko v evolučních dějinách lidstva. Náš soucitný instinkt podle všeho nemá původ jen v tak nějakém mezilidském spojení, ale v poutu mezi matkou a dítětem – s nutkavou touhou matky reagovat na své plačící dítě. Odtud se tento instinkt rozbíhá dál, k dalším bytostem, které potřebují péči.

Hrůza, kterou pociťujeme při sledování zpráv o trpících dětech, má jinými slovy původ v impulzu pečovat o mláďata. Instinktivně tušíme, že pokud se nedokážeme postarat o děti, nebudeme se moct postarat o nikoho.