Erling Kagge

RADOST Z TICHA

Proč zavřít dveře před hlukem světa

© Kagge Forlag 2016

Published in agreement with Stilton Literary Agency.

All rights reserved.

Podle norského originálu Stillhet i støyens tid: Gleden ved å stenge verden ute vydalo v edici Briquet nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2018. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Viola Somogyi

Jazyková redaktorka Jaroslava Vrbová

Odpovědná redaktorka Vendula Kůrková

Šéfredaktor Marek Vlha

Návrh layoutu a sazba David Dvořák

Výtvarná spolupráce Tomáš Baránek

Grafická úprava a obálka Radek Petřík

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

Fotografie Erling Kagge, Marcus Löfvenberg, Mauro Mora, Willian Justen de Vasconcellos, Vadim Sherbakov, Jacques Perreault, Giammarco Boscaro, NASA, Jonatan Pie, Nicolas Picard, Reynier Carl, Yousef al Nasser, Depositphotos

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: www.melvil.cz/kniha-radost-z-ticha, libisemi@melvil.cz

Diskutujte o knize s hashtagem #radostzticha

© Jan Melvil Publishing, 2018, 2021

ISBN 978-80-7555-043-9

Překlad byl vydán s finanční podporou nadace NORLA, Norwegian Literature Abroad.

ČÁST PRVNÍ

Protože ze světa nedokážu odejít, vyšplhat nebo odplachtit, naučil jsem se před ním uzavírat.

Trvalo mi to dost dlouho. Teprve když jsem pochopil, že mám intenzivní potřebu ticha, mohl jsem ho začít hledat. Čekalo na mě hluboko pod kakofonií dopravního ruchu, hudbou, zvukem strojů, iPhonů a sněžných pluhů. Ticho.

Ještě nedávno jsem se snažil přesvědčit své tři dcery, že tajemství světa jsou ukryta v tichu. Seděli jsme v neděli u stolu v kuchyni a večeřeli. Večeře v tento den v týdnu se stala chvílí, kdy jsme měli všichni čas společně si posedět a popovídat, dát hlavy dohromady. Jiné dny jsme toho měli příliš mnoho na práci. Děvčata si mě nevěřícně měřila. Ticho – to přece nic není? Ještě předtím, než jsem jim stihl vysvětlit, že ticho se může stát jejich přítelem a že je to luxus, který má mnohem větší hodnotu než kabelky značky Marc Jacobs, na něž mají zálusk, dospěly k tomuto závěru: Ticho je něco, co nastane, když je vám smutno. Jinak žádnou hodnotu nemá.

Jak jsme tak seděli u večeře, vzpomněl jsem si, jak zvídavé bývaly v dětství. Jak přemýšlely, co se asi schovává za dveřmi. Vybavil jsem si pohled, kterým si měřily vypínač, a jak se ptaly, jestli „jde světlo otevřít“.

Otázky a odpovědi, otázky a odpovědi. Zvídavost je hybnou silou života. Mým dcerám je ale třináct, šestnáct a devatenáct let a zvídavější jsou čím dál míň. Pokud se o něco začnou zajímat, okamžitě vytáhnou chytrý telefon a najdou si odpověď. Zvídavé jsou sice pořád, ale výrazy jejich tváří jsou méně dětské, dospělejší, a v hlavách mají víc ctižádosti než otázek. Žádná z nich se dál o tichu bavit nechtěla, a tak jsem se rozhodl, že jim budu vyprávět příběh vhodný právě k jeho navození:

Dva z mých přátel se rozhodli, že zdolají Mount Everest. Brzy ráno vyšli ze základního tábora a začali zlézat horu z jihozápadní strany. Podařilo se jim to. Oba vystoupili až na vrchol, ale pak se strhla vichřice. Brzy jim bylo jasné, že se živí dolů nedostanou. První zavolal satelitním telefonem své těhotné manželce. Dohodli se, jak se bude jmenovat dítě, které čekají. Pak muž klidně zemřel kousek pod vrcholem. Druhý si před smrtí s nikým nepromluvil. Nikdo neví, co se toho odpoledne na vrcholu hory ve skutečnosti stalo. Vzhledem k suchému, studenému podnebí ve výšce přes 8 000 metrů se zmrzlá těla nerozložila. Klidně tam leží a vypadají stále stejně, zhruba tak, jak jsem je naposledy viděl před dvaadvaceti lety.

Pro jednou se kolem stolu rozhostilo ticho. Zacinkal mobil, protože přišla esemeska, ale v tu chvíli nikdo z nás neměl na něco takového ani pomyšlení. Naplnili jsme ticho sami sebou.

Nedlouho poté mě pozvali do Skotska, abych přednášel na univerzitě v St. Andrews. Téma jsem si měl stanovit sám. Obvykle hovořím o náročných výpravách do nehostinných končin, ale tentokrát moje myšlenky zabrousily domů, k oné nedělní rodinné večeři. A tak jsem se rozhodl, že promluvím o tichu. Důkladně jsem se připravil, ale už předem, jak se mi to často stává, jsem byl nervózní. Možná patří úvahy o tichu spíš k nedělní večeři, ne do přednášky pro shromážděné studenty. Neočekával jsem sice, že mě po osmnáctiminutovém proslovu vypískají, ale bylo pro mě důležité, aby mé posluchače to, co jim chci říct, opravdu zaujalo.

Přednášku jsem zahájil návrhem, že budeme držet minutu ticha. Rozhostilo se hrobové ticho. Následujících sedmnáct minut jsem hovořil o tichu kolem nás, ale i o něčem ještě důležitějším, o tichu v našem nitru. Studenti ani nedutali. Poslouchali. Zdá se, že ve svých životech ticho skutečně postrádali.

Toho dne večer jsem s několika z nich zašel do hospody. Posezení pořádný kus od dveří, kudy táhlo, každý se sklenicí piva před sebou, to bylo vlastně skoro jediné, co jsem si z dob studií ve Velké Británii pamatoval. Studenti byli milí, zvídaví lidé, panovala příjemná atmosféra, vedly se zajímavé rozhovory. Co je ticho? Kde je? Proč je důležitější než kdy jindy? byly tři otázky, na které chtěli znát odpověď.

Tento večer pro mě byl velmi důležitý, nejen kvůli milé společnosti, ale protože jsem díky studentům pochopil, jak málo tomu já sám rozumím. I po návratu domů jsem na ty tři otázky pořád musel myslet. Stala se z toho vášeň. Začal jsem o tichu psát, uvažovat a číst, hlavně kvůli sobě. Večer co večer jsem si nad těmi třemi otázkami lámal hlavu.

Nakonec jsem došel k třiatřiceti pokusům o odpověď.

ČÁST DRUHÁ

1

Dobrodruh často prožívá úžas. Je to jedna z nejčistších forem štěstí, jakou si dokážu představit. Mám ten pocit rád. Žasnu často, vlastně skoro všude: na cestách, při čtení, setkávání s lidmi, při psaní, když cítím, že mi bije srdce, nebo když se dívám na východ slunce. Úžas mi připadá jako jedna z nejmocnějších sil, s nimiž se rodíme. Schopnost žasnout je jedna z nejkrásnějších existujících vlastností. A nežasnu jen coby dobrodruh. Stejně často se mi to stává jako otci či jako nakladateli. Vychutnávám si to. Ze všeho nejraději nerušeně.

Vědci ať si objevují pravdy. Rád bych to také dělal, ale nejsem na to ten pravý. Doposud na všechno v životě pořád měním názor. Žasnu zejména kvůli úžasu samotnému. Je to cíl sám o sobě. Malá objevná výprava. Ačkoli občas se i úžas stane semínkem, z něhož vyklíčí další poznání.

Jindy nebývá úžas tak dobrovolný, nerozhoduji se pro něj, ale žasnu spíše proto, že nemohu jinak. Vynořuje se cosi z minulosti, cosi nepříjemného. Myšlenka nebo zážitek. Hlodá mi to v žaludku a já si nemohu pomoci, musím dumat nad tím, co by to mohlo být.

Jednoho večera k nám přišla na večeři moje sestřenice a přinesla mi sbírku básní od Jona Fosseho. Když odešla, lehl jsem si do postele a začal knihou listovat. Těsně předtím, než jsem zhasl lampičku, na mě vyskočila tato slova: je jedna láska, žádné vzpomínky. Co tím myslel? Neviditelnou lásku, která spí zimním spánkem? Nebo píše vlastně o tichu? Odložil jsem sbírku básní a vleže jsem o tom přemýšlel. Dobří básníci mi připomínají slavné objevitele. Výběrem správných slov uvádějí v mé hlavě do pohybu myšlenky, podobně jako příběhy o objevitelích, které jsem četl jako malý. Než jsem usnul, rozhodl jsem se, že druhý den ráno napíšu Fossemu a zeptám se ho na to.

„Je to svým způsobem mluvící ticho,“ odpověděl Fosse šest minut poté, co jsem mu poslal e-mail. Měl jsem téměř dojem, že na ten dotaz čekal, ale to sotva, protože jsem mu psal po dlouhé době.

Ticho má totiž mluvit. Musí promlouvat a vy si s ním máte povídat a využívat potenciál, který je v tom ukrytý. „Možná kvůli tomu, že ticho v sobě obsahuje úžas, ale zároveň i určitou moc, skoro jako moře nebo jako nekonečná sněžná pláň. A ten, kdo nežasne nad touto mocí, se jí bojí. A mnozí se skutečně bojí ticha právě proto (a proto také všude hraje hudba a všechno přehlušuje).“

Strach, o němž Fosse píše, znám. Je to nejasný strach z něčeho, o čem téměř nevím, co to je. Kvůli němu snadno přestávám být přítomen ve vlastním životě. Místo toho jen něco dělám, vyhýbám se tichu a žiji skrze to nové, co dělám. Píšu texty, pouštím hudbu, poslouchám rádio nebo nechám myšlenky běžet hlavou, než abych se zastavil a snad se na okamžik uzavřel před okolním světem.

Myslím, že ten strach, který Fosse nevyjadřuje slovy, je hrůza z lepšího poznání sebe sama. Když se tomu vyhýbám, čiší ze mě zbabělost.

2

Antarktida je to nejtišší místo, které jsem kdy navštívil. Vydal jsem se sám na jižní pól a v jednotvárné rozlehlé krajině nebyly slyšet žádné zvuky vydávané člověkem, jen ty moje. Sám na ledě, ponořený v ohromné bílé nicotě, jsem toto ticho dokázal slyšet i cítit.

Když míříte po nejchladnějším kontinentu světa k jihu, je kilometr za kilometrem všechno až k obzoru ploché a bílé. Pod sebou máte třicet milionů krychlových metrů ledu, který stlačuje zemský povrch.

Doma kolem pořád projíždějí auta, zvoní, pípá nebo vibruje telefon, někdo mluví, šeptá nebo křičí. Dohromady je to tolik zvuků, že je stěží vnímáme. Tady to bylo úplně jiné. Příroda se mnou rozmlouvala tichem. Čím větší ticho bylo, tím víc jsem toho slyšel.

~

~