Jared Diamond

SVĚT, KTERÝ SKONČIL VČERA

Co se můžeme naučit od tradičních společností?

Copyright © Jared Diamond, 2012

All rights reserved.

Podle anglického originálu The World Until Yesterday: What Can We Learn from Traditional Societies? vydalo v edici Pod povrchem nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2014. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Zdroje obrazových materiálů jsou uvedeny na konci knihy.

Překlad Eva Nevrlá

Odborná spolupráce Zdeněk Justoň

Odpovědná redaktorka Andrea Brázdová

Redakční spolupráce Tomáš Baránek, Vít Šebor

Sazba a grafická úprava David Dvořák

Úprava obálky David Dvořák

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-svet-ktery-skoncil-vcera]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

© Jan Melvil Publishing, 2014, 2020

ISBN 978-80-87270-96-7

Věnuji

Meg Taylorové

jako výraz vděku za desetiletí

našeho přátelství

a sdílení poznatků o našich dvou světech

PROLOG

Na letišti

SCÉNA LETIŠTĚ • PROČ STUDOVAT TRADIČNÍ SPOLEČNOSTI? • STÁTY • TYPY TRADIČNÍCH SPOLEČNOSTÍ • PŘÍSTUPY, DŮVODY A ZDROJE • MALÁ KNIHA NA TAK VELKÉ TÉMA • JAK JE KNIHA ROZVRŽENA

Scéna letiště

30. dubna 2006, 7 hodin ráno. Vcházím do letištní haly, za sebou táhnu kufr na kolečkách a zařadím se do davu dalších lidí čekajících ve frontě na odbavení pro první ranní lety. Je to známá scéna: stovky cestujících se zavazadly, batohy, dětmi, tvořící paralelní fronty k dlouhému pultu s odbavovacími místy, za kterými sedí u počítačů pracovníci aerolinek v elegantních uniformách. V davu kolem jsou další uniformovaní lidé – piloti, letušky, pracovníci kontroly zavazadel a také dva policisté postávající opodál bez zjevného úkolu, snad jen aby byli všem na očích. Zaměstnanci letiště kontrolují rentgenem zavazadla, pracovníci za přepážkami na ně nalepují štítky a další je pokládají na běžící pásy, aby posléze skončila, jak všichni doufají, ve správném letadle. Podél zdi naproti odbavovacích přepážek se nacházejí obchůdky s rychlým občerstvením, novinami a tabákovými výrobky. Kolem sebe vidím i další běžné věci, nástěnné hodiny, telefony, bankomaty, eskalátory do horního patra a z okna terminálu vidím samozřejmě i letadla na ranvejích.

Pracovníkům za přepážkami létají prsty po klávesnicích, oči upřené na monitory, ze soustředění je občas vyruší tisk účtů z kreditních karet. Dav vykazuje obvyklou směsici dobré nálady, podráždění, ukázněného čekání ve frontách a zdravení se s přáteli. Když se konečně dostanu na řadu, ukážu někomu, koho jsem v životě neviděl a zřejmě už ani neuvidím (pracovnici za přepážkou), kus papíru (výpis mé letenky). Ona mi na oplátku podá jiný kus papíru, který mě opravňuje letět stovky mil na místo, které jsem nikdy předtím nenavštívil a jehož obyvatelé mě neznají, nicméně budou můj příjezd tolerovat.

Na jinak známé a běžné scéně by cestujícího z USA, Evropy či Asie jako první zarazilo, že všichni lidé v hale s výjimkou mě a pár dalších turistů jsou Papuánci. Další zvláštní věcí by pro cizince byla červeno-černá státní vlajka se zlatou rajkou v červeném poli a souhvězdím Jižního kříže v černém poli. Nad přepážkami nevidíte známé nápisy typu American Airlines nebo British Airways, ale exotický Air Niugini. Také z názvů letových destinací na obrazovkách na vás dýchá exotika: Wapenamanda, Goroka, Kikori, Kundiawa nebo Wewak.

Letiště, na kterém jsem se toho rána odbavoval, bylo v Port Moresby, hlavním městě Papuy Nové Guineje. Pro někoho jako já, kdo má trochu přehled o historii Nové Guineje (do Papuy Nové Guineje jsem poprvé přijel v roce 1964, kdy ještě byla administrativní součástí Austrálie), byla tato scéna zároveň známá, udivující i dojímavá. V duchu jsem ji porovnával s fotografiemi, které pořídili první Australané, když v roce 1931 „objevili“ novoguinejskou Vysočinu a našli milion novoguinejských vesničanů ještě stále používajících kamenné nástroje. Zdejší obyvatelé tu žili tisíce let v relativní izolaci a měli jen chabé znalosti o okolním světě. Na fotografiích se zděšením zírají do tváře prvních Evropanů, které kdy viděli (viz obrazové přílohy 30 a 31). Díval jsem se do tváří novoguinejských pasažérů, úředníků za přepážkami a pilotů na letišti Port Moresby v roce 2006 a viděl jsem v nich tváře domorodých Papuánců fotografovaných v roce 1931. Kolem mě na letišti samozřejmě nebyli stejní lidé z těch starých fotografií, ale měli podobné tváře a někteří z nich mohli být klidně jejich vnuky nebo pravnuky.

Nejpatrnější rozdíl mezi scénou na letišti v roce 2006, která se mi tak vryla do paměti, a fotografiemi „prvních kontaktů“ z roku 1931 spočíval v oblečení: zatímco obyvatelé novoguinejské Vysočiny v roce 1931 byli jen spoře odění ve slaměných sukýnkách, přes ramena tašky ze síťoviny, pokrývky hlavy zdobené ptačím peřím, v roce 2006 měli na sobě standardní mezinárodní oděv zahrnující košile, kalhoty, sukně, kraťasy a kšiltovky. Během jedné či dvou generací a dokonce i během vlastního života řady lidí v této letištní hale se obyvatelé novoguinejské Vysočiny naučili psát, používat počítače a létat letadlem. Možná, že někteří z těch lidí tady byli vůbec prvními z jejich kmene, kdo se naučil číst a psát. Generační rozdíl pro mě dokonale symbolizovala dvojice Papuánců, ve které mladší vedl toho staršího: mladší muž v uniformě pilota mi vysvětlil, že bere svého dědečka na jeho první cestu letadlem. Starý muž vypadal skoro stejně vyděšeně a ohromeně jako lidé na fotografiích z roku 1931.

Ovšem pozorovatel obeznámený s historií Nové Guineje by zaznamenal mezi scénami z roku 1931 a 2006 mnohem více rozdílů, nejen to, že lidé v roce 1931 měli na sobě slaměné sukýnky a v roce 2006 západní oděv. U domorodců novoguinejské Vysočiny v roce 1931 bychom nenašli nejen průmyslově vyráběné oblečení, ale všechny ostatní moderní technologie, od hodin, telefonů a kreditních karet po počítače, eskalátory a letadla. A co je důležitější, novoguinejská Vysočina té doby neznala ani písmo, kovy, peníze, školy nebo centrální vládu. Kdybychom díky nedávné historii neznali výsledný stav, museli bychom se ptát: mohla by společnost, která nepoužívá písmo, tuto znalost ovládnout v širokém měřítku během jediné generace?

Obzvlášť všímavý a o poměrech poučený pozorovatel by si pak povšiml ještě dalších věcí, které scéna z letiště v roce 2006 obsahovala, ale na fotografiích z roku 1931 byste je hledali marně. Zatímco na scéně z roku 2006 se nachází poměrně hodně šedovlasých lidí, v tradičních společnostech Vysočiny žilo starých lidí jen málo. V davu na letišti, který člověku ze Západu bez předchozích zkušeností z Nové Guineje připadá „homogenní“ (všichni vypadají s tmavou pletí a kudrnatými vlasy podobně), se lidé ve skutečnosti svým vzhledem dost odlišovali: vysocí obyvatelé nížin z jižního pobřeží s řídkými vousy a užšími tvářemi; menší lidé z Vysočiny s plnovousy a širokými tvářemi; a konečně obyvatelé ostrovů a severního pobřeží s asijskými rysy. V roce 1931 by bylo prakticky nemožné potkat společně někoho z Vysočiny, z jižních nížin a severního pobřeží a ostrovů. Jakékoliv shromáždění lidí na Nové Guineji by v té době mělo výrazně homogennější podobu, než tomu bylo na letišti v roce 2006. Kdyby se do davu na letišti zaposlouchal lingvista, mohl by rozpoznat desítky jazyků spadajících do zcela odlišných skupin: byly zde zastoupeny tonální jazyky, kde výška tónu spoluurčuje význam slova (typicky čínština), austronéské jazyky s relativně jednoduchými slabikami a souhláskami a také netonální papuánské jazyky. V roce 1931 byste mohli narazit na skupinu několika lidí mluvících různými jazyky, ale nikdy ne na tak velké shromáždění, kde se hovoří desítkami jazyků. A zatímco v roce 2006 zaznívala u přepážek i v konverzacích mezi cestujícími v široké míře angličtina a tzv. tok pisin (melanéská pidgin angličtina nebo také novodobá melanézština), v roce 1931 probíhaly veškeré hovory v některém z místních jazyků, z nichž každý se omezoval na jedno malé konkrétní teritorium.

K dalším jemným rozdílům mezi roky 1931 a 2006 patřilo to, že jste v davu v roce 2006 zahlédli i několik Novoguinejců s postavou běžnou spíš pro severoamerický kontinent: obézní lidi s „pivním pupkem“ vzdouvajícím se nad páskem kalhot. Na fotografiích sedmdesát let starých neuvidíte jediného člověka s nadváhou, všichni byli štíhlí a svalnatí (viz obrazovou přílohu 30). Kdybych si mohl promluvit s lékaři lidí na letišti, pak bych se pravděpodobně dověděl (a potvrzují to moderní zdravotnické statistiky Nové Guineje) o rostoucím počtu případů cukrovky, který souvisí s nadváhou, dále o případech vysokého krevního tlaku, srdečních infarktů, mozkových mrtvic a rakovin, tedy nemocí, které se zde o jednu generaci zpátky vůbec nevyskytovaly.

A konečně poslední rozdíl mezi davem z roku 2006 v porovnání s davem, který by se shromáždil v roce 1931, věc, kterou v moderním světě považujeme za normální: většina lidí, kteří zaplnili odletovou halu, se navzájem neznala, nikdy předtím se neviděla, ale nevznikl mezi nimi žádný boj. V roce 1931 by taková situace byla nepředstavitelná; k setkání s cizími lidmi docházelo zřídka, vzniklé situace byly nebezpečné a obvykle končily násilím. Ano, na letišti byli ti dva policisté, kteří měli za úkol udržovat pořádek, ale ve skutečnosti si dav udržoval pořádek sám prostě proto, že každý z cestujících věděl, že jednak ho nikdo z těch ostatních nechce napadnout a jednak že kdyby se situace vymkla z rukou, přijedou na zavolání další policisté nebo vojáci, kteří zasáhnou. V roce 1931 policie ani jiné státní orgány neexistovaly. Cestující na letišti využívali práva cestovat letadlem či jiným dopravním prostředkem do Wapenamandy nebo jinam na Papui Nové Guineji, aniž by k tomu potřebovali nějaké povolení. Lidé ze Západu považují svobodu cestovat za normální, ale dříve to nebylo běžnou záležitostí. V roce 1931 žádný Novoguinejec narozený v Goroce nikdy nenavštívil Wapenamandu, která se od ní nachází pouhých sto sedmdesát kilometrů směrem na západ. Představa, že by se někdo vydal z Goroky do Wapenamandy a nebyl jako neznámý cizinec zabit během prvních deseti kilometrů svého putování, by byla nemyslitelná. Ale já jsem teď na cestě z Los Angeles do Port Moresby překonal jedenáct tisíc kilometrů, vzdálenost stokrát větší, než jakou by tradiční obyvatel novoguinejské Vysočiny ušel za celý svůj život.

Všechny rozdíly mezi shromážděným davem z roku 2006 a 1931 bychom mohli shrnout do jediné věty: změnami, které se v převážné většině okolního světa odvíjely po tisíce let, prolétli obyvatelé novoguinejské Vysočiny bleskovým tempem za posledních sedmdesát pět let. A pro jednotlivého obyvatele Vysočiny byly někdy změny ještě rychlejší: někteří z mých novoguinejských přátel mi vyprávěli, že pouhých deset let předtím, než jsme se poznali, vyráběli poslední kamenné sekyry a účastnili se posledních tradičních kmenových bojů. V dnešní době berou občané vyspělých zemí věci, které jsem popsal na scéně z roku 2006, jako samozřejmost: výrobky z kovu, písmo, přístroje, letadla, policii a státní orgány, lidi s nadváhou, potkávání cizinců beze strachu, heterogenní populaci a tak dále. Ale všechny tyto rysy moderní lidské společnosti jsou z pohledu celkové historie lidstva relativně nové. Po většinu z oněch šesti milionů let, tedy od doby, kdy se od sebe oddělily vývojové větve předchůdců člověka a šimpanze, v žádném lidském společenství kov ani další výše uvedené jevy neexistovaly. Tyto moderní prvky se začaly objevovat až v průběhu posledních jedenácti tisíc let a pouze v některých oblastech světa.

Měřeno na časové škále šesti milionů let lidské evoluce tak v některých ohledech představuje Nová Guinea[1] okno do světa, který zde existoval téměř až do včerejška. (Zdůrazňuji „v některých ohledech“, protože ani novoguinejská Vysočina z roku 1931 nebyla nezměněným světem včerejška.) Všechny změny, které na Vysočinu dorazily za posledních sedmdesát pět let, přišly také do jiných společností po celém světě, ale v převážné části zbytku světa se objevily již dříve a postupovaly mnohem pozvolněji než na Nové Guineji. Ovšem i „pozvolněji“ je relativní: i ve společnostech, kde se změny objevily nejdříve, je časová hloubka méně než jedenáct tisíc let stále zanedbatelná v porovnání s šesti miliony let. V zásadě lze říci, že lidské společnosti prošly zásadními změnami v nedávné době a velmi rychle.

Proč studovat tradiční společnosti?

Proč nás tradiční společnosti tak fascinují?[2] Zčásti kvůli jejich lidské zajímavosti: v určitých ohledech se nám tito lidé podobají a rozumíme jim a v jiných ohledech jsou velmi odlišní, až nepochopitelní. Když jsem v roce 1964 přijel poprvé na Novou Guineu, bylo mi 26 a exotičnost Novoguinejců mě úplně ohromila: vypadali jinak než Američané, mluvili jinými jazyky, oblékali se jinak a chovali se jinak. Ale v průběhu následných desetiletí, kdy jsem podnikl mnoho dalších cest do různých částí Nové Guineje a sousedících ostrovů a seznámil se s řadou obyčejných lidí, tento dominantní pocit exotičnosti ustupoval pocitu, že máme hodně společného: vedli jsme spolu dlouhé hovory, smáli se stejným vtipům, sdíleli zájem o děti, sex, jídlo, sporty, stejně jsme se zlobili, měli strach, byli smutní nebo zase uvolnění a nadšení. I v jejich jazycích se objevují stejné prvky, které známe z jiných světových jazyků: i když první novoguinejský jazyk, který jsem se naučil (fore), nemá žádnou návaznost na indoevropské jazyky, a jeho slovní zásoba pro mě tudíž byla zcela neznámá, používá časování sloves jako například němčina, má duální zájmena jako slovinština, postpozice jako finština a tři zájmenná ukazovací příslovce (tady, tam, tamhle) jako latina.

Od původního pocitu exotičnosti mě všechny tyto podobnosti vedly k mylné úvaze, že „lidé jsou v podstatě všude stejní.“ Ale ne, nakonec jsem došel k závěru, že v mnoha zásadních ohledech nejsme vůbec stejní: mnozí z mých novoguinejských přátel například jinak počítají (ne pomocí abstraktních čísel, ale pomocí vizuálního mapování), jinak si vybírají své partnery, jinak se chovají ke svým rodičům i dětem, jinak chápou nebezpečí a mají odlišný koncept přátelství. Tato matoucí směsice podobností a odlišností tedy představuje jeden důvod, proč jsou tradiční společnosti pro „lidi zvenčí“ tak fascinující.

Dalším důvodem našeho zájmu o tradiční společnosti a důvodem jejich důležitosti vůbec je to, že zachovaly do dnešních dnů rysy způsobu života, kterým naši předkové žili po desítky tisíc let, prakticky až do včerejška. Tradiční životní styl nás utvářel, přivedl nás tam, kde se nyní nacházíme. Teprve před zhruba 11 tisíci lety začalo docházet k přechodu od lovu a sběru k obdělávání půdy; první kovové nástroje byly vyrobeny teprve před 7 tisíci lety; a první státní uspořádání a první písmo vzniklo před cca 5400 lety. Z pohledu lidské historie jako celku panují „moderní“ podmínky pouze po její nepatrný zlomek; veškeré lidské společnosti byly tradiční po mnohem delší dobu, než po jakou kterákoliv společnost nyní existuje coby „moderní“. Pro dnešní čtenáře je samozřejmé, že jedí vypěstované potraviny koupené v obchodě, a ne každodenně nalovenou či nalezenou potravu; že používají kovové nástroje, nikoliv nástroje z kamene, dřeva či kostí; že věci kolem nich řídí stát a související instituce – soudy, policie, armáda; a také že umějí číst a psát. Ale všechny tyto zdánlivě nezbytné věci jsou relativně nové a miliardy lidí ještě i dnes žijí částečně tradičním způsobem.

Dokonce i v moderních průmyslových společnostech bychom našli domény, kde stále fungují tradiční mechanismy. V mnoha venkovských oblastech v rozvinutých zemích, například v jednom údolí v Montaně, kam jsme se ženou a dětmi jezdívali v létě na dovolenou, se občanské spory pořád řeší tradičními neformálními mechanismy, nechodí se k soudu. Městské gangy ve velkoměstech také nevolají k řešení svých sporů policii; uplatňují tradiční metody vyjednávání, odplaty, zastrašování a boje. Mám přátele z Evropy, kteří vyrůstali v 50. letech na malých vesnicích a své dětství mi popisovali velmi podobně jako mí přátelé z tradičních novoguinejských vesnic: každý znal každého, každý věděl, co dělá druhý, všichni vyjadřovali své názory na ostatní a na společné záležitosti; lidé si brali za manžela či manželku někoho ze stejné nebo vedlejší vesnice a prakticky celý svůj život strávili v teritoriu vesnice, s výjimkou mladých mužů, kteří šli do války; spory v rámci vesnice se musely řešit tak, aby se umožnila obnova vztahů nebo alespoň vzájemná tolerance, neboť vedle dotyčného jste pak museli žít po zbytek svého života. Takže není to tak, že by svět včerejška skončil a nahradil ho nový svět dneška. Mnohé z včerejška zůstává stále s námi. A to je další důvod, proč chceme světu včerejška porozumět.

Na stránkách této knihy zjistíte, že tradiční společnosti se navzájem odlišují mnohem více (a v mnohem více aspektech a praktikách), než jak je tomu mezi jednotlivými moderními průmyslovými společnostmi. V rámci tohoto spektra odlišností se řada kulturních norem moderních státních společností nachází daleko od tradičních norem a blíží se spíš extrémům tohoto tradičního spektra. Například v porovnání s libovolnou moderní průmyslovou společností zacházejí některé tradiční společnosti se starými lidmi mnohem krutěji, zatímco jiné jim nabízejí mnohem uspokojivější život; moderní společnosti se blíží spíš prvnímu extrému než tomu druhému. A přitom psychologové zakládají většinu svých zobecnění o lidské povaze na studiích naší úzké výseče v rámci lidské rozmanitosti. Ve vzorku psychologických studií vybraném z předních psychologických odborných časopisů v roce 2008 tvořili 96 % účastníků studií lidé z vyspělých průmyslových zemí (Severní Amerika, Evropa, Nový Zéland, Izrael), konkrétně 68 % z USA, a téměř z 80 % se jednalo o studenty psychologických oborů, tzn., nešlo ani o vzorek typický pro danou národní společnost. Neboli, jak to výstižně vyjádřili sociální vědci Joseph Henrich, Steven Heine a Ara Norenzayan, většina našich poznatků z oblasti lidské psychologie se zakládá na výzkumu subjektů, které lze popsat anglickým akronymem WEIRD (divný): pocházejí ze západní (Western), vzdělané (Educated), industriální (Industrialized), bohaté (Rich) a demokratické (Democratic) společnosti. Většina osob z řad účastníků studií se podle standardů světové kulturní rozmanitosti jeví doslova jako podivná, protože je úplně mimo běžné statistické hodnoty v řadě studií kulturních jevů, které testovaly širší soubory vzorků. K jevům, které se takto hodnotily, patří například vizuální percepce, čestnost, spolupráce, trestání, úvahy o přírodě, prostorová orientace, analytické versus holistické uvažování, morální uvažování, motivace, kterou se člověk řídí, způsob rozhodování nebo pojetí sebe sama. Takže pokud bychom chtěli generalizovat ohledně lidské povahy, měli bychom značně rozšířit náš studijní vzorek z obvyklých „divných“ subjektů (převážně amerických studentů psychologie) na celé spektrum tradičních společností.

Zatímco sociální vědci si ze studia tradičních společností mohou jistě vyvodit řadu závěrů akademického rázu, pro nás ostatní mohou být zdrojem poznatků praktického významu. Tradiční společnosti v podstatě reprezentují tisíce přirozených experimentů na téma, jak vybudovat lidskou společnost. Přišly s tisíci řešeními různých lidských problémů, přičemž tato řešení se odlišují od řešení všeobecně zavedených v moderních „divných“ společnostech. Uvidíte, že u některých z těchto řešení – například způsobu, jak tradiční společnosti vychovávají děti, jaký mají přístup ke starým lidem, jak si uchovávají zdraví, kolika jazyky hovoří, jak tráví volný čas nebo řeší spory – vás možná stejně jako mě zarazí, o kolik jsou lepší než běžné metody tzv. vyspělého světa. Možná by pro nás bylo přínosem, kdybychom si některé z těchto tradičních metod selektivně osvojili. Někteří z nás to již dokonce udělali a opravdu to pro ně znamenalo přínos v oblasti zdraví nebo osobního štěstí. V určitých ohledech se sem my, moderní lidé, vůbec nehodíme; naše těla a náš způsob života neodpovídá dnešním podmínkám, jež se odlišují od podmínek, ve kterých jsme se vyvíjeli a na které jsme se v průběhu věků adaptovali.

Neměli bychom ale zacházet ani do opačného extrému a nadměrně si minulost romantizovat, toužit po časech, kdy vše bylo jednodušší. Mnoho tradičních praktik je takových, že můžeme jen děkovat, že jsme se jich zbavili – vezměte si například zabíjení novorozeňat, vyhánění nebo dokonce zabíjení starých lidí, nutnost čelit pravidelným obdobím hladu, zvýšenému riziku přírodních nebezpečí nebo infekčních nemocí, vysokou dětskou úmrtnost a život v neustálé obavě z hrozícího útoku. Tradiční společnosti nám tak na jedné straně mohou ukázat lepší metody a přístupy, a na druhé straně nám mohou pomoci pochopit, jaké výhody nám přináší naše vlastní společnost – ocenit věci, které považujeme za samozřejmé.

Státy

Tradiční společnosti jsou ve svém uspořádání mnohem různorodější než společnosti státního typu. Abychom lépe pochopili některé specifické rysy tradičních společností, pojďme si nejprve připomenout, jakými rysy se vyznačují národní státy, ve kterých dnes většina z nás žije.

Většina moderních států má populaci stovek tisíc nebo milionů lidí, u nejlidnatějších států světa, Indie a Číny, dosahuje toto číslo miliardy. I v těch nejmenších nezávislých moderních státech – ostrovních státech Nauru a Tuvalu v Tichém oceánu – žije přes deset tisíc obyvatel. (Vatikán se svými cca tisíci obyvateli je rovněž klasifikován jako stát, ale tady se jedná spíš o výjimku, neboť jde o malinkou enklávu v rámci města Řím, ze kterého Vatikán importuje veškeré nezbytné potřeby.) Také v minulosti se populace států pohybovala v rozmezí od desítek tisíc po miliony. Jen ze samotného faktu velkého počtu obyvatel bychom mohli vyvodit, jak se státy musejí vyživovat, jak musejí být organizovány a proč vůbec existují. Všechny státy zajišťují výživu svých občanů primárně prostřednictvím produkce potravin (zemědělství a chov dobytka), jen zanedbatelnou měrou pomocí lovu a sběru plodů. Z půl hektaru pole, pastviny či zahrady lze pěstováním plodin nebo chovem dobytka získat více potravy než lovem zvěře či sběrem plodů, které se náhodou na půl hektaru lesa nacházejí (nebo taky nenacházejí). Z tohoto prostého důvodu nebyla nikdy žádná lovecko-sběračská společnost schopna uživit dostatečně hustou populaci nutnou pro vznik státní formy vlády. Pro stát je charakteristické, že pouze část jeho obyvatel (v moderních společnostech s vysoce mechanizovaným zemědělstvím pouze 2 %) se zabývá produkcí potravin. Zbytek lidí se zabývá jinými činnostmi (např. výrobou, státní správou, obchodem), nepěstuje si vlastní potraviny, ale žije z přebytků potravin vyprodukovaných zemědělci.

Z velkého počtu obyvatel státu dále vyplývá, že většina lidí v rámci státu se navzájem nezná. Ani v maličkém Tuvalu nemohou jeho občané znát všech svých 10 tisíc spoluobčanů a v Číně s 1,4 miliardy lidí to je už úplně nemožné. A proto stát potřebuje policii, právo a zákony morálky, které zajistí, aby nevyhnutelné kontakty mezi úplně cizími lidmi nekončily bojem a násilím. V malých společenstvích, kde se všichni znají navzájem, taková potřeba policie, práva a morálních zákonů, které zaručují slušné vztahy mezi lidmi, přirozeně nevzniká.

A konečně jakmile společnost přesáhne počet 10 tisíc lidí, bývá nemožné dosáhnout společných rozhodnutí tak, že by se všichni občané shromáždili a o věci diskutovali, přičemž každý by mohl vyjádřit svůj názor. Velké populace nemohou fungovat bez vůdců, kteří přijímají rozhodnutí, bez výkonných složek, které rozhodnutí provádějí, a bez úředníků, kteří zajišťují správu rozhodnutí a zákonů. Musím zklamat čtenáře, kteří sympatizují s anarchisty a sní o životě bez jakýchkoliv státních institucí: toto jsou důvody, proč je váš sen nerealistický; budete si muset najít nějaký malý kmen, který bude ochoten vás přijmout mezi sebe, kde nikdo není cizincem a kde není potřeba králů, prezidentů ani byrokratů.

Za chvíli uvidíme, že i v některých tradičních společnostech dosáhla populace takového počtu, že potřebují lidi ve funkci „úředníků“. Státy ale mají populaci mnohem větší a potřebují specializované úředníky diferencované vertikálně i horizontálně. Nás, státní občany, všichni ti úředníci dohánějí k šílenství, jenže znovu musím zopakovat: bohužel jsou nezbytní. Stát má tolik zákonů a tolik občanů, že jeden typ úředníka by nebyl schopen všechny státní záležitosti obhospodařit: zvlášť fungují daňoví úředníci, zvlášť policisté, soudci, inspektoři obchodní inspekce a tak dále. Jsme rovněž zvyklí na to, že v rámci státní instituce zahrnující jeden typ úředníků existuje mnoho těchto úředníků, kteří jsou hierarchicky organizováni do různých úrovní: na finančním úřadě sedí úředník, který kontroluje vaše daňové přiznání; ten spadá pod vedoucího oddělení, kterému si můžete stěžovat, když se stanoviskem „svého“ referenta nesouhlasíte; ten spadá pod ředitele pobočky finančního úřadu; ten zase pod oblastního finančního ředitele a ten pod ředitele finanční správy a ten pod ministra financí celého státu (ve skutečnosti bývá struktura ještě složitější). Ve slavném románu Zámek popisuje Franz Kafka obraz takové byrokracie inspirovaný skutečnou byrokracií habsburské monarchie, jejímž občanem Kafka byl. Když si večer čtu, jak Kafka líčí frustraci, kterou zažívá protagonista jeho knihy při setkáních s imaginární zámeckou byrokracií, mám pak zaručeně noční můry a nepochybuji, že vy všichni jste zažili vlastní noční můry a frustraci z jednání s živými byrokraty. Je to cena, kterou platíme za život ve státním uspořádání: žádní utopisté ještě nevymysleli, jak „provozovat“ stát bez alespoň nějakých úředníků.

K dalším obecně známým rysům státu patří, že mezi občany vládne politická, ekonomická a sociální nerovnost, a to i v maximálně rovnostářských skandinávských demokraciích. V každém státě musí nevyhnutelně existovat několik politických vůdců, kteří vydávají příkazy a zákony, a pak spousta obyčejných občanů, kteří ty příkazy a zákony dodržují. Různí státní občané mají odlišné ekonomické role (zemědělci, domovníci, právníci, politici, prodavači atd.), přičemž některým rolím přísluší vyšší mzda než jiným. Někteří občané mají vyšší společenský status než ostatní. V historii každá snaha o minimalizaci nerovnosti v rámci státu – např. komunistický ideál formulovaný Karlem Marxem „každý podle svých schopností, každému podle jeho potřeb“ – vždy selhala.

Žádný stát nemohl vzniknout, dokud neexistovala produkce potravy (tj. do období cca 9000 let př. n. l.) a dále dokud produkce potravy neexistovala dostatečně dlouho na to, aby se vytvořila velká hustá populace, která vyžadovala státní zřízení. První stát se zformoval v oblasti tak zvaného Úrodného půlměsíce asi 3400 let př. n. l., další pak v průběhu věků vznikaly v Číně, v Mexiku, v Andách, na Madagaskaru a v dalších oblastech. Proces pokračoval až do dnešních dnů, kdy nám mapa světa ukáže, že celé území planety s výjimkou Antarktidy je rozděleno do národních států. A dokonce i Antarktida je předmětem teritoriálních nároků (částečně se překrývajících) ze strany sedmi států.

Typy tradičních společností

Takže ještě do roku cca 3400 př. n. l. žádný stát nikde neexistoval a i v dnešní době existují velké oblasti mimo státní kontrolu, ve kterých funguje tradiční jednodušší politický systém. Rozdíly mezi těmito tradičními společnostmi a nám známými státními útvary jsou předmětem této knihy. Jak bychom ale měli klasifikovat různorodost mezi samotnými tradičními společnostmi?

Každá lidská společnost je svým způsobem jedinečná, můžeme však vždy nalézt i společné rysy a modely, které nám umožní jistou generalizaci. Konkrétně můžeme sledovat korelované trendy nejméně ve čtyřech aspektech společností: velikost populace, obživa, resp. produkce potravin, politická centralizace a sociální rozvrstvení. S růstem velikosti a hustoty populace se získávání potravin a dalších základních potřeb intenzifikuje. To znamená, že soběstační rolníci žijící ve vesnicích získají z půl hektaru půdy více potravin než malé nomádské skupiny lovců-sběračů, a ještě více potravy se získá ze zavlažovaných políček kultivovaných národy s větší hustotou populace a na mechanizovaných farmách moderních států. Současně se zvyšuje sociální stratifikace, od relativního rovnostářství v malých skupinách lovců-sběračů po sociální nerovnost mezi lidmi ve velkých centralizovaných společnostech.

Uvedené korelace mezi různými aspekty společnosti nejsou rigidní: u některých společností určité velikosti můžeme zaznamenat intenzivnější zemědělství, větší politickou centralizaci nebo větší sociální rozvrstvení, než mají jiné společnosti obdobné velikosti. Ale když budeme odkazovat na různé typy společností, které se z těchto širších trendů zformovaly, potřebujeme určité zástupné termíny či kategorie (při současném uznávání různorodosti v rámci těchto trendů). Náš praktický problém bychom mohli přirovnat k situaci vývojových psychologů, kteří diskutují o rozdílech mezi jednotlivými osobami. I když každý člověk je unikátní, existují širší trendy související s věkem člověka: např. tříleté děti se v mnoha korelovaných aspektech liší od 24letých lidí. Věk přitom vytváří kontinuum bez jasných předělů – neexistuje nějaký náhlý přechod od toho „být jako tříletý“ k tomu „být jako šestiletý“. A mezi lidmi stejného věku existuje také řada rozdílů. I přes tyto komplikace je však pro psychology užitečné používat kategorie typu „kojenec“, „batole“, „dítě“, „mladistvý“ atd., kdy současně uznávají nedokonalost těchto kategorií.

I pro sociální vědce je praktické zavést zástupné kategorie, jejichž nedokonalost uznávají. Musí se potýkat s ještě dalšími komplikacemi, protože např. změny mezi společnostmi mohou probíhat i opačným směrem, na rozdíl od změny ve věkových kategoriích. Čtyřleté dítě se nikdy nevrátí do věku tří let, v obdobích dlouhého sucha se však mohou zemědělské vesnice proměnit v malé tlupy lovců-sběračů. Zatímco většina vývojových psychologů se v pojetí a názvosloví širších věkových kategorií (kojenec, batole, dítě, dospívající, dospělý) shoduje, sociální vědci používají při popisu rozdílů mezi tradičními společnostmi řadu různých kategorií a někteří odmítají jakékoliv použití kategorií úplně. V této knize budu příležitostně používat terminologii antropologa Elmana Service, který rozděluje lidské společnosti do čtyř kategorií v návaznosti na rostoucí míru velikosti populace, politické centralizace a sociálního rozvrstvení: tlupa, kmen, náčelnictví a stát. Přestože se jedná o termíny staré 50 let a během doby byla navržena řada jiných, mají tyto termíny výhodu jednoduchosti: jsou pouze čtyři (ne například sedm) a jsou jednoslovné (na rozdíl od jiných, víceslovných). Nezapomínejte však, prosím, že tyto kategorie představují pouze zástupné termíny potřebné pro diskuzi o rozmanitosti lidských společností. Vždy, když bude některý z termínů v knize použit, je nutno si uvědomit omezenost těchto kategorií a možnost významných odchylek v jejich rámci.

Nejmenší a nejjednodušší typ společnosti, který Service nazývá tlupa, zahrnuje pouze několik desítek jedinců, z nichž mnozí patří k jedné nebo několika málo rozvětveným rodinám (např. dospělí manželé, jejich děti, někteří z jejich rodičů, sourozenců nebo bratranců/sestřenic). V takových malých skupinách tradičně žila většina nomádských lovců-sběračů a také někteří původní zemědělci. Členů tlupy je natolik malý počet, že se všichni znají navzájem, skupinová rozhodnutí se dosahují při osobní diskuzi, neexistuje zde formální politický vůdce ani silná ekonomická specializace. Sociální vědec by tlupu popsal jako relativně rovnostářské a demokratické společenství: členové se příliš neliší v úrovni „bohatství“ (stejně je zde pouze málo osobního majetku) a politické moci, s výjimkou důsledků individuálních rozdílů ve schopnostech nebo osobnosti, které ale zmírňuje rozsáhlé sdílení zdrojů všemi členy tlupy.

Z archeologických nálezů lze o organizaci dřívějších společností usuzovat, že pravděpodobně všichni lidé žili v takovýchto tlupách minimálně do doby před několika desítkami tisíc let, většina pak až do doby před 11 tisíci lety. Když začali Evropané pronikat do jiných částí světa, zejména po první zámořské cestě Kryštofa Kolumba v roce 1492, a seznamovali se s lidmi žijícími v jiném než státním uspořádání, představovaly tlupy hlavní typ populace na většině území Austrálie a Arktidy, stejně jako v pouštních a pralesních oblastech Ameriky a subsaharské Afriky. Ke společnostem typu tlupa, které budou v této knize častěji zmiňovány, patří například !Kungové z africké pouště Kalahari, indiáni Guayakíové (Ache) a Sirionové z Jižní Ameriky, Andamané z Bengálského zálivu, pygmejové z afrických rovníkových pralesů a indiánští zahradníci Mačigengové z Peru. Všechna výše uvedená etnika s výjimkou Mačigengů jsou nebo byli lovci-sběrači.

S nárůstem počtu členů postupně tlupy přerůstají ve větší a složitější typ společnosti, který Service nazývá kmen. Ten se skládá z místní skupiny řádově stovek jedinců. Stále se jedná o společenství, kde se každý zná s každým osobně a kde neexistují „cizí“. Například na střední škole, kam jsem chodil, bylo asi dvě stě studentů a učitelů a všichni jsme se znali jménem; na střední škole s několika tisíci studentů, kam chodila manželka, to už bylo nemožné. Společnost o několika stovkách členů znamená desítky rodin, často rozdělených do příbuzenských skupin zvaných klany, mezi jejichž členy dochází k manželským svazkům. Vzhledem k tomu, že kmeny mají větší populaci než tlupy, potřebují v relativně malém prostoru produkovat více potravy, a tak se většinou jedná o zemědělce nebo pastevce nebo obojí; existuje ale i několik kmenů lovců-sběračů žijících ve velmi štědrém prostředí, například japonští Ainuové nebo indiáni ze severoamerického tichomořského pobřeží. Kmeny mají tendenci žít po většinu roku na jednom místě, ve vesnicích poblíž jejich pastvin, zahrad či rybářských oblastí. Avšak některé pastevecké kmeny ve střední Asii a jinde provozují nomádství, tedy sezonní přesuny mezi pastvišti, kdy se spolu se svým dobytkem přesunují do různých nadmořských výšek, aby měl dobytek dostatek potravy.

V řadě ohledů kmeny připomínají velké tlupy – například v relativním rovnostářství, slabé ekonomické specializaci, chabé politické úloze vůdců, nepřítomnosti byrokracie a přímém osobním rozhodování o společných záležitostech. Sledoval jsem shromáždění ve vesnicích na Nové Guineji, kde na zemi sedí stovky lidí a přitom jsou schopni zvládnout diskuzi a dojít k nějakému závěru. V některých kmenech existuje takzvaný bigman, který funguje trochu jako vůdce, ale jeho vůdčí role vyplývá spíš z jeho přesvědčovacích schopností a silné osobnosti, než že by byl nějakou ustanovenou autoritou. Jak je vůdčí role bigmana omezená, si ukážeme na případu popsaném v kapitole 3, kdy se zdánlivým následovatelům vůdce jménem Gutelu z novoguinejského kmene Danijů podařilo zmařit vůli Gutela a zahájili genocidní útok, který rozdělil Gutelovu politickou alianci. Z archeologických nálezů v místech zbytků starověkých rezidenčních struktur a osídlení vyplývá, že kmeny se začaly v některých oblastech objevovat minimálně před 13 tisíci lety. V nedávné době se kmeny ještě běžně vyskytovaly v určitých oblastech Nové Guineje a Amazonie. V této knize se budu zabývat následujícími kmenovými společnostmi: Iňupiaty z Aljašky, jihoamerickými Janomamy, afghánskými Kyrgyzy, Kaulongy z ostrova Nová Británie a novoguinejskými Daniji a Forey.

Kmeny pak postupně přerůstají v další fázi organizační složitosti zvanou náčelnictví, které zahrnuje tisíce jedinců. Takto velká populace spolu s počínající ekonomickou specializací již vyžaduje vysokou produktivitu při výrobě potravin a schopnost generovat a skladovat potravinové nadbytky, aby se zajistila potrava pro ty členy společenství, kteří potraviny neprodukují, např. náčelníky a jejich rodiny a také správní úředníky. Proto se v rámci náčelnictví budují stálé vesnice a osady se skladovacími objekty a většinou se jedná o společenství s cílenou produkcí potravin (zemědělství, pastevectví); výjimku tvoří nejúrodnější oblasti, kde mohou fungovat lovci-sběrači, například floridské náčelnictví Kalusů nebo náčelnictví Čumašů z pobřeží jižní Kalifornie.

Ve společenství tisíců osob je nemožné, aby se každý znal s každým nebo aby se rozhodnutí přijímala formou diskuze všech členů společenství. Před náčelnictvím tudíž stojí dva nové problémy, které tlupy nebo kmeny řešit nemusely. Za prvé je nutno zajistit, aby se spolu mohli potkávat neznámí členové náčelnictví, aby se navzájem poznali a tím aby se zamezilo konfliktům při teritoriálních přesunech, které by mohly přerůst v boje. Proto náčelnictví již vytváří společnou ideologii a politickou a náboženskou identitu, která se často odvíjí od domněle božského statusu jejího vůdce (náčelníka). Za druhé zde existuje uznávaný vůdce, náčelník, který přijímá rozhodnutí, má oficiální autoritu, nárokuje si monopol na právo použití síly proti ostatním členům společenství (v případě nutnosti) a tím de facto zajišťuje, že lidé, kteří se v rámci náčelnictví neznají, mezi sebou nebudou bojovat. Náčelníkovi pomáhají vybraní členové společenství, předchůdci dnešních úředníků, kteří ale nemají jednotlivé specializace, zajišťují vybírání dávek i urovnávání sporů a provádějí další administrativní úkoly; nejedná se tedy o oddělené výběrčí daní, soudce nebo třeba inspektory restaurací jako v národních státech. (V otázce kmenů a náčelnictví někdy dochází ke zmatkům, protože některé tradiční společnosti, které mají náčelníky a které jsou v odborné literatuře i v této knize správně označovány jako náčelnictví, bývají v populární literatuře často nazývány „kmeny“: typickým příkladem jsou indiánské „kmeny“ východní části Severní Ameriky, které ve skutečnosti představují náčelnictví.)

Pro nové ekonomické uspořádání náčelnictví (oproti tlupám a kmenům) se používá termín redistributivní ekonomika. Namísto přímé výměny mezi jednotlivci náčelník shromažďuje dávky ve formě potravin a práce, z nichž většina se pak přerozděluje válečníkům, kněžím a řemeslníkům, kteří slouží náčelníkovi. Redistribuce tak představuje nejranější formu zdanění, jehož účelem je podpora nových institucí. Část vybraných dávek se vrací prostým členům společenství, jejichž obživu považuje náčelník za svou morální zodpovědnost (zejména v dobách hladu) a kteří pro náčelníka vykonávají nějakou práci, například na stavbě monumentů nebo zavlažovacích systémů. Kromě těchto ekonomických a politických inovací je pro náčelnictví oproti tlupám a kmenům charakteristický vznik sociálních nerovností. I když u některých kmenů se odlišuje postavení různých rodových linií, rodové linie v náčelnictví mají hierarchii danou dědičně, kdy na vrcholu hierarchie se nachází náčelník a jeho rodina, nejníže se nacházejí nemajetní členové a otroci a mezi tím existuje několik kast (až osm v případě polynéských Havajců). Členové výše postavených rodů či kast mají díky vyšším podílům na dávkách vybraných náčelníkem zajištěnu lepší životní úroveň ve smyslu potravy, bydlení, speciálních oděvů a ozdob.

Starověká náčelnictví lze tedy při archeologických nálezech rozpoznat podle monumentálních staveb a podle prvků naznačujících nerovnoměrné rozdělování statků: například některá těla (těla náčelníků, jejich příbuzných a úředníků) byla pohřbena ve velkých hrobech plných luxusních věcí, například polodrahokamů nebo obětních koní, na druhé straně jiné hroby (nemajetných členů společenství) byly malé a bez jakýchkoliv výzdob. Na základě těchto skutečností archeologové usuzují, že náčelnictví začala vznikat kolem r. 5500 př. n. l. V moderní době ještě před celosvětovým nástupem státní formy zřízení se náčelnictví v široké míře vyskytovala v Polynésii, v převážné části subsaharské Afriky a v úrodných regionech východní a jihovýchodní Severní Ameriky, Střední Ameriky a Jižní Ameriky mimo oblastí kontrolovaných mexickým státem a andskými státy. V této knize budou popisována následující náčelnictví: u domorodců z ostrova Mailu a z Trobriandských ostrovů z oblasti Nové Guineje a u Kalusů a Čumašů ze Severní Ameriky. Z náčelnictví začaly na základě dobývání nebo slučování pod tlakem vznikat státy (od období cca 3400 př. n. l.), což mělo za následek větší populaci (často etnicky různorodou), specializaci v činnostech úředníků, vznik stálé armády, větší ekonomickou specializaci, urbanizaci a další změny, na základě kterých se postupně vyvinul typ společnosti, který v dnešním moderním světě převažuje.

Kdyby dnešní sociální vědci měli k dispozici stroj času a mohli navštívit svět kdykoliv před rokem 9000 př. n. l., kamkoliv by se na zemi dostali, našli by samozásobitelské lovce-sběrače žijící v tlupách, někde možná už v kmenech, bez kovových nástrojů, písma, centrální vlády nebo ekonomické specializace. Kdyby se pak mohli vrátit do patnáctého století, tedy doby, kdy začínala expanze Evropanů na jiné kontinenty, zjistili by, že Austrálie je už jediným kontinentem, který ještě celý obývají lovci-sběrači, většinou v tlupách, někteří v kmenech. Ale většinu Eurasie, severní Afriky a největších ostrovů západní Indonésie, převážného území And a částí Mexika a západní Afriky již zabírají státy. Ještě stále přežívalo mnoho tlup, kmenů a náčelnictví, a to v Jižní Americe mimo And, v Severní Americe, v Arktidě, na Nové Guineji a dalších tichomořských ostrovech. Dnes je celý svět s výjimkou Antarktidy rozdělen (alespoň formálně) do národních států, ačkoliv v některých částech světa zůstává kontrola ze strany státu neúčinná. K oblastem, kde se až do 20. století zachoval největší počet společností fungujících mimo účinnou kontrolu státu, patří Nová Guinea a Amazonie.

Paralelně s kontinuálním nárůstem velikosti populace, politické organizace a intenzity produkce potravin, který charakterizuje vývoj od tlup ke státům, se projevují další trendy, například růst závislosti na kovových nástrojích, růst vyspělosti technologie, ekonomické specializace, nerovnosti mezi jednotlivci, vývoj písma nebo změny ve způsobu vedení válek a v náboženství, kterými se budu podrobněji zabývat v kapitole 3, kapitole 4 a kapitole 9. (Opět připomínám, že vývoj od tlup směrem ke státům nikdy neprobíhal univerzálně na všech územích a nikdy nešlo o nevratný nebo lineární proces.) Právě tyto trendy, zejména velikost populace, politická centralizace a zdokonalené technologie a zbraně států v kontrastu k jednodušším společnostem, umožnily státům dobývat tradiční typy společností a podřídit si, začlenit, zotročit, vyhnat nebo vyhladit obyvatele na územích, na která si stát dělal zálusk. V nových dobách tak tlupám a kmenům zůstaly pouze neatraktivní nebo pro osadníky špatně přístupné oblasti (např. poušť Kalahari obývaná !Kungy, africké rovníkové pralesy obývané pygmeji, odlehlé oblasti Amazonie s domorodými Američany nebo části Nové Guineje, které zůstaly Papuáncům).

Proč v době Kolumbovy první zaoceánské plavby žili lidé v různých částech světa v tak odlišných typech společností? Některé národy (zejména euroasijské) v té době již dlouho žily ve státním zřízení, kde existovalo písmo, kovové nástroje, intenzivní zemědělství a stálé vojsko. Mnoho jiných národů tyto atributy civilizace nemělo a takoví australští domorodci nebo !Kungové či afričtí pygmejové si zachovávali způsob života, který charakterizoval svět před rokem 9000 př. n. l. Čím můžeme odůvodnit tak zásadní geografické rozdílnosti?

Ve vědeckých kruzích dříve převažoval názor (někteří jedinci jej zastávají ještě dnes), že tyto regionálně odlišné výsledky odrážejí vrozené rozdíly v lidské inteligenci, biologické modernosti a pracovní morálce. Podle této koncepce by ovšem Evropané měli být inteligentnější, biologicky vyspělejší a pracovitější, zatímco původní obyvatelé Austrálie a Nové Guineje a další dnešní národy žijící v tlupách a kmenech by měli být méně inteligentní, primitivnější a méně ambiciózní. Avšak o takových biologických rozdílech neexistuje žádný vědecký důkaz, kromě opakované argumentace, že dnešní tlupy a kmeny stále používají jednoduché technologie, politickou organizaci a způsob obživy, z čehož má vyplývat, že jsou biologicky primitivnější.

Vysvětlení rozdílů v typech společností koexistujících v moderním světě je spíš potřeba hledat v rozdílech v životním prostředí. K růstu politické centralizace a sociálního rozvrstvení docházelo v důsledku růstu hustoty populace, který byl zase poháněn růstem a intenzifikací produkce potravin (zemědělství a chov dobytka). Ale divili byste se, jak málo rostlinných a živočišných druhů je vhodných pro domestikaci a stojí za to je pěstovat nebo chovat. Tyto rostlinné a živočišné druhy se vyskytovaly pouze v několika málo oblastech světa a lidské společnosti zde žijící díky tomu získaly rozhodující počáteční výhodu, která se projevila rozvojem produkce potravin, vznikem potravinových přebytků, nárůstem populace, rozvojem technologií a vyústila ve státní zřízení. Jak jsem podrobně popsal v jedné z mých předchozích knih Osudy lidských společností: Střelné zbraně, choroboplodné zárodky a ocel v historii (anglický originál Guns, Germs, and Steel), tyto rozdíly vysvětlují, proč Evropané, kteří žili poblíž regionu s nejcennějšími domestikovatelnými živočišnými a rostlinnými druhy (oblast takzvaného Úrodného půlměsíce), nakonec expandovali po celém světě, zatímco !Kungové nebo Austrálci nikoliv. Pro účely této knihy z toho vyplývá, že národy, které ještě stále žijí (nebo donedávna žily) v tradičních společnostech, jsou biologicky moderní národy, které shodou okolností obývají oblasti s omezeným počtem domestikovatelných rostlinných a živočišných druhů a jejichž životní styl je pro čtenáře knihy důležitý z jiných důvodů.

Přístupy, důvody a zdroje

V předchozí části jsme probrali rozdíly mezi tradičními společnostmi, které můžeme dát systémově do spojitosti s rozdíly ve velikosti a hustotě populace, ve způsobech obživy a v životním prostředí. Jedná se o obecné trendy, které mají svou platnost, ovšem bylo by naivní se domnívat, že vše ohledně společnosti lze predikovat na základě materiálních faktorů. Vezměte si například kulturní a politické rozdíly mezi Francouzi a Němci, které zjevně nesouvisejí s rozdíly mezi životním prostředím Francie a Německa – tyto rozdíly jsou totiž z hlediska celosvětových standardů jen zanedbatelné.

Při studiu rozdílů mezi jednotlivými společnostmi používají vědci různé přístupy. Každý z přístupů je užitečný pro zkoumání určitých typů rozdílů, ale zase nevhodný při zkoumání jiných fenoménů. Jeden z přístupů je evoluční – ten jsme použili v předcházející části. Rozpoznává širší znaky, kterými se společnosti o různé velikosti a hustotě populace liší, a z nich vyvozuje nebo přímo pozoruje změny ve společnosti, ke kterým dochází, když se společnost zvětšuje nebo zmenšuje. S evolučním přístupem souvisí přístup, který bychom mohli nazvat adaptační: vychází z myšlenky, že některé rysy společnosti jsou adaptivní (schopné přizpůsobení) a že umožňují společnosti fungovat v konkrétních materiálních podmínkách, fyzickém a sociálním prostředí efektivněji. Jako příklad mohu uvést, že každá společnost, která má více než několik tisíc lidí, potřebuje mít vůdce a že možnosti těchto velkých společností produkovat potravinové přebytky si vyžadují tyto vůdce „vydržovat“. Tento přístup vybízí k formulaci určitých zobecnění a k vysvětlení změn, k nimž v čase došlo, na základě podmínek a prostředí, ve kterých společnost žije.

Druhý přístup se nachází v porovnání s prvním na opačném pólu: považuje každou společnost za jedinečnou vzhledem k její konkrétní historii, přičemž dané kulturní názory a zvyklosti považuje za nezávislé proměnné, které nejsou diktovány podmínkami prostředí. Z prakticky nekonečného počtu příkladů mi dovolte uvést extrémní případ z prostředí jednoho z národů, které budou probírány v této knize, protože je velmi dramatický a objektivně zcela nezávislý na materiálních podmínkách. U Kaulongů, jednoho z desítek malých etnik žijících podél jižního pobřeží ostrova Nová Británie, který se nachází východně od Nové Guineje, se dříve praktikovalo rituální uškrcení vdov. Když nějaký muž zemřel, vdova vyzvala své bratry, aby ji uškrtili. Nebyla vražedně uškrcena proti své vůli ani ji do této ritualizované formy sebevraždy ostatní členové společnosti nenutili. Vyrostla ve společnosti, kde toto bylo běžným zvykem, a když sama ovdověla, důrazně žádala své bratry (nebo svého syna, pokud bratry neměla), aby splnili svou povinnost a uškrtili ji – i přes jejich přirozený odpor, a trpělivě seděla, aby jim tuto povinnost pomohla splnit.

Žádný vědec nikdy neprokázal, že by škrcení vdov u Kaulongů bylo z jakéhokoliv ohledu pro jejich společnost přínosné nebo bylo v dlouhodobém (posmrtném) genetickém zájmu uškrcené vdovy či jejich příbuzných. Žádný vědec nenašel nějaký faktor prostředí Kaulongů, díky kterému by bylo možno považovat zdejší škrcení vdov za přínosnější nebo pochopitelnější ve srovnání se severním pobřežím ostrova nebo s oblastmi, které jsou více na východ či na západ podél jižního pobřeží. Nevím o žádných jiných etnikách na Nové Británii nebo Nové Guineji praktikujících uškrcení vdov, s výjimkou příbuzného etnika Sengsengů, kteří s Kaulongy sousedí. Na škrcení vdov Kaulongů je proto nutno pohlížet jako na nezávislý historický kulturní znak, který v této konkrétní oblasti Nové Británie vznikl z neznámého důvodu a který mohl být nakonec eliminován přirozenou selekcí mezi společnostmi (tj. prostřednictvím jiných společností Nové Británie nepraktikujících škrcení vdov, které tím získaly oproti Kaulongům výhodu), ale který po značně dlouhou dobu přetrvával, dokud teprve v důsledku vnějších tlaků a kontaktů nedošlo k jeho zákazu (v roce 1957). Každý, kdo zná nějaké domorodé etnikum, bude určitě schopen přijít na méně extrémní znaky, které tuto společnost charakterizují a které nemají žádné zjevné přínosy, nebo se dokonce mohou jevit pro tuto společnost jako škodlivé a které nejsou důsledkem místních podmínek.

Další přístup k chápání rozdílů mezi společnostmi spočívá v tom, že se identifikují kulturní názory a zvyklosti, které mají široký regionální výskyt a které se v tomto regionu rozšířily bez zjevné návaznosti na místní podmínky. Ke známým příkladům patří téměř univerzální výskyt monoteistických náboženství a netonálních jazyků v Evropě – v kontrastu s četností jiných než monoteistických náboženství a tonálních jazyků v Číně a přilehlých oblastech jihovýchodní Asie. O původu a historickém rozšiřování jednotlivých typů náboženství a jazyků v různých regionech máme spoustu poznatků. Avšak nejsou mi známy žádné přesvědčivé důvody, proč by tonální jazyky fungovaly hůře v evropském prostředí nebo proč by monoteistická náboženství byla zásadně nevhodná v prostředí Číny a jihovýchodní Asie. Náboženství, jazyky a další obecné názory a praktiky se mohou šířit jedním ze dvou způsobů. Buď dochází ke geografickému přesunu lidí, kteří si s sebou do nového prostředí přinášejí svoji kulturu (příkladem jsou evropští přistěhovalci v Americe nebo Austrálii, kteří zde zavedli evropské jazyky a společnost evropského typu). Nebo k tomu dochází tak, že lidé sami přejímají názory a praktiky jiných kultur: například moderní Japonci přejímají styl západního oblékání a moderní Američané zase přijímají zvyk jíst suši – bez toho, že by emigranti ze Západu zaplavili Japonsko nebo japonští emigranti zaplavili USA.

Dalším aspektem, který se v této knize bude často objevovat, je rozlišování mezi hledáním bezprostředních příčin a původních příčin. Abychom si ukázali rozdíl mezi nimi, představte si dvojici, která se po dvaceti letech manželství chce rozvést a navštíví manželskou poradnu. Na otázku psychoterapeuta: „Co vás tak náhle po dvaceti letech manželství přivedlo k tomu, že jste mě vyhledali a že se chcete nechat rozvést?“ manžel odpoví: „Je to proto, že mě praštila do obličeje těžkou lahví. Opravdu nemůžu s takovou ženou žít.“ Manželka uznává, že ho opravdu praštila lahví a že to bylo „příčinou“ (tj. bezprostřední příčinou) jejich rozvratu. Ale psychoterapeut dobře ví, že ve šťastném manželství se láhvemi běžně nehází, a tak vznese dotaz na důvod. A manželka odpoví: „Už jsem nebyla dál schopna snášet jeho milostné poměry s jinými ženami, proto jsem ho uhodila – jeho nevěry jsou skutečnou [tj. původní] příčinou rozvratu našeho manželství.“ Manžel připouští své nevěry, ale terapeut pátrá dál, proč se vlastně manžel – na rozdíl od manželů ve šťastných manželstvích – dopouštěl nevěry. A manžel odpoví: „Moje žena je chladná, sobecká osoba, zjistil jsem, že potřebuji mít nějaký láskyplný vztah jako každý normální člověk – to je to, co jsem na poměrech s jinými ženami hledal, a to je základní příčinou našeho rozvratu.“

Při dlouhodobé terapii by psychoterapeut hlouběji zkoumal ženino dětství a výchovu, a odhalil by tak příčiny, proč se žena stala chladnou a sobeckou (pokud to tak skutečně je). I na takto zjednodušeném příběhu můžete vidět, že většina příčin a následků se ve skutečnosti skládá z řetězu příčin, z nichž některé jsou spíše bezprostřední a některé mají naopak znaky původní příčiny. Například bezprostřední příčinou kmenové války (kapitola 4) může být to, že osoba A z jednoho kmene ukradne prase osobě B z jiného kmene; A odůvodňuje krádež hlubší příčinou (bratranec od B si smluvil, že prase koupí od otce A, prase si vzal, ale nezaplatil dohodnutou cenu); původní příčinou války je však sucho, nedostatek potravy a populační tlak, které způsobují, že není dostatek prasat k nakrmení lidí jednoho i druhého kmene.

Toto jsou tedy širší přístupy, které vědci používají, když se snaží zkoumat rozdíly mezi lidskými společnostmi. Nyní k otázce, jak vlastně vědci získávají poznatky o tradičních společnostech: naše zdroje informací lze rozdělit do čtyř kategorií, z nichž každá má své výhody i nevýhody a navzájem se občas překrývají. Nejpřímočařejší metodou (která je také zdrojem většiny informací v této knize) je vyslat příslušné odborníky (sociální vědce nebo biology), aby tradiční společnost navštívili nebo tam nějakou dobu žili a provedli výzkum, který se zaměřuje na určité téma. K hlavním omezením tohoto přístupu patří, že vědečtí pracovníci obvykle nejsou schopni se v domorodém etniku usadit, pokud jeho lidé již nebyli „pacifikováni“, nepodlehli v širším měřítku nějaké nemoci nebo nebyli přemoženi a podrobeni kontrole ze strany státu, takže jejich životní styl je již v porovnání s původním značně modifikován.

Druhou metodou je snaha zaznamenat nedávné změny v dodnes existujících tradičních společnostech pomocí rozhovorů s jejich žijícími negramotnými příslušníky. Zjišťují se ústně předávané pověsti a příběhy a rekonstruuje se způsob, jakým společnost fungovala v minulosti, před několika generacemi. Také u třetí metody je cílem ústní rekonstrukce podoby tradiční společnosti předtím, než ji navštívili moderní vědci. Využívá se ale líčení badatelů, cestovatelů, obchodníků, státních průzkumných jednotek a misionářů, kteří obvykle přicházejí do kontaktu s tradičními národy dříve než vědečtí pracovníci. Výsledné informace zde bývají méně systematické, méně kvantitativní a méně vědecky průkazné než informace získané odbornými pracovníky, mají ale velkou výhodu v tom, že popisují kmenovou společnost v méně modifikované podobě, než když je později studována vědci, kteří sem přijedou provádět výzkum. Konečně poslední zdroj informací o společnostech dávné minulosti, kde neexistují žádné písemné odkazy ani kontakty s gramotnými pozorovateli, poskytují archeologické vykopávky. Ty mají výhodu, že jejich pomocí lze zrekonstruovat danou kulturu dlouho předtím, než se dostala do kontaktu s moderním světem a prošla v důsledku toho změnami. Nevýhodou je, že zde postrádáme jemné detaily (jména lidí a motivy jejich chování), a také je nutno počítat s větší mírou nejistoty, když se na základě hmotných projevů uchovávaných v archeologických depozitářích snaží vědci vyvozovat nějaké sociální závěry.

Pokud byste se chtěli dovědět o různých informačních zdrojích ohledně tradičních společností více, vyhledejte si sekci Další literatura, kde se tomuto tématu věnuji podrobněji.

Malá kniha na tak velké téma

Předmětem této knihy jsou potenciálně všechny aspekty lidské kultury u všech národů po celém světě za posledních jedenáct tisíc let. Takový rozsah by ovšem vyžadoval svazek o 2397 stranách, který by nikdo nečetl. Z praktických důvodů jsem proto omezil rozsah témat a společností, kterými se budu zabývat, na zvládnutelnou úroveň. Doufám, že čtenáře povzbudím, aby sami dále studovali témata a společnosti, které je budou zajímat a které nejsou v této knize pokryty, neboť o nich existuje mnoho dalších vynikajících knih (řadu z nich uvádím v sekci Další literatura).

Co se týče volby témat, vybral jsem devět základních oblastí, které budu postupně probírat v jedenácti kapitolách. Na nich chci ilustrovat nejrůznější způsoby, jak bychom mohli použít poznatky ohledně tradičních společností v praxi. Dvě témata – nebezpečí a výchova dětí – představují oblasti, ve kterých bychom jakožto jednotlivci mohli zvážit začlenění určitých praktik do svého osobního života. Jedná se o oblasti, ve kterých metody tradičních společností, u kterých jsem žil, nejsilněji ovlivnily můj vlastní životní styl a rozhodování. Další tři témata – přístup ke starým lidem, jazyky a vícejazyčnost a zdravý životní styl – představují oblasti, kde nám mohou tradiční společnosti nabídnout vhodné modely jednak pro naše individuální rozhodování, jednak pro státní politiku a společnost jako celek.

OBRÁZEK Lokality 39 tradičních společností často zmiňovaných v této knize (v závorce uvedeny anglické termíny)

Nová Guinea a sousedící ostrovy. 1 = Danijové (Dani). 2 = Fajuové (Fayu). 3 = Daribijové (Daribi). 4 = Engové (Enga). 5 = Foreové (Fore). 6 = Cembagové-Maringové (Tsembaga Maring). 7 = Hinihonové (Hinihon). 8 = Mailuové (Mailu Islanders). 9 = Trobrianďané (Trobriand Islanders). 10 = Kaulongové (Kaulong).

Austrálie. 11 = Ngarinjinové (Ngarinyin). 12 = Jolnguové (Yolngu). 13 = skupina z Písečného pobřeží (Sandbeach). 14 = Juwaljajové (Yuwaaliyaay). 15 = Kunajové (Kunai). 16 = Pitdžadžarové (Pitjantjatjara). 17 = Wiilové a Minongové (Wiil,Minong).

Eurasie. 18 = Agtové (Agta). 19 = Ainuové (Ainu). 20 = Andamané (Andaman Islanders). 21 = Kyrgyzové (Kirghiz). 22 = Tavgijští Samojedi (Nganasan).

Afrika. 23 = Hadzové (Hadza). 24 = !Kungové (!Kung). 25 = Nuerové (Nuer). 26 = Mbutiové a Akové (Mbuti, Aka). 27 = Turkanové (Turkana).

Severní Amerika. 28 = Kalusové (Calusa). 29 = pevninští Čumašové (Mainland Chumash). 30 = ostrovní Čumašové (Island Chumash). 31 = Iňupiaté (Iñupiat). 32 = Inuité z aljašského North Slope (Alaska North Slope Inuit). 33 = západní Šošoni (Great Basin Shoshone). 34 = indiáni ze severozápadního tichomořského pobřeží (Northwest Coast Indians).

Jižní Amerika. 35 = Guayakíové (Ache). 36 = Mačigengové (Machiguenga). 37 = Pirahové (Piraha). 38 = Sirionové (Siriono). 39 = Janomamové (Yanomamo).

Pro společnost jako celek rovněž může být užitečné další téma – smírné řešení sporů. U všech témat je nutno si uvědomit, že není jednoduché vzít praktiku z jedné společnosti a převzít ji s případným uzpůsobením do jiné společnosti. Například i když možná budete obdivovat určité metody při výchově dětí u některých tradičních společností, bylo by pro vás obtížné tyto metody při výchově vlastních dětí zavést v každodenní praxi, když všichni ostatní rodiče kolem vás by své děti vychovávali způsobem většiny moderních rodičů.

Ohledně tématu náboženství nepředpokládám, že by některý čtenář nebo skupina čtenářů přijali na základě mých úvah v kapitole 9 některé konkrétní kmenové náboženství za své. Avšak většina z nás v průběhu svého života prošla fází hledání a tápání ohledně otázek spojených s náboženstvím. V takové životní etapě možná bude pro čtenáře užitečné si uvědomit, jak široký význam náboženství může mít a jakou roli hrálo v různých společnostech v průběhu lidské historie. A konečně dvě kapitoly o válkách ilustrují oblast, kde, jak věřím, nám poznání tradičních postupů pomůže ocenit některé přínosy, které nám přineslo státní zřízení v kontrastu k tradičním společnostem. (Nebuďte prosím pobouřeni s poukazem na Hirošimu a zákopové války a neuzavírejte svoji mysl diskuzi o „přínosech“ státem vedené války; téma je mnohem složitější, než se na první pohled zdá.)

Daná volba témat samozřejmě opomíjí řadu významných otázek, které rovněž spadají do oblasti studia lidské společnosti – například umění, poznání, kooperativní chování, kuchyně, tanec, vztahy pohlaví, příbuzenské systémy, vliv jazyka na vnímání a myšlení (Sapir-Whorfova hypotéza), literatura, manželství, hudba, sexuální praktiky a další. Na svou obranu musím zopakovat, že cílem této knihy není komplexní pojednání o lidských společnostech, ale rozbor několika vybraných témat (z důvodů uvedených výše) a že jinými tématy se zabývá řada vynikajících knih, které témata pojímají zase z jiné perspektivy.

Co se týče volby konkrétních společností, rovněž není reálné v rámci jedné knihy podat příklady ze všech malých tradičních společností na světě. Rozhodl jsem se soustředit na kmeny a tlupy původních zemědělců a lovců-sběračů, s menším důrazem na náčelnictví a s ještě menším důrazem na rané státy – protože prvně jmenované společnosti se od našich moderních více odlišují a mohou nás tím pádem více naučit. Opakovaně používám příklady z několika desítek takových tradičních společností z různých částí světa (viz obrazové přílohy 1–12). Doufám, že si tímto způsobem čtenář postupně vytvoří ucelený obraz a pochopí, jak do sebe různé aspekty společností zapadají: např. jak se v jednotlivých společnostech odehrává výchova dětí, zacházení se starými lidmi, chování v nebezpečí nebo řešení sporů.

Někteří čtenáři si možná povšimnou, že značnou část příkladů čerpám z ostrova Nová Guinea a přilehlých tichomořských ostrovů. Zčásti je to proto, že tuto oblast znám nejlépe, protože jsem zde při svých výzkumech strávil nejvíce času. Ale hlavní důvod spočívá v tom, že Nová Guinea opravdu přispívá k lidské kulturní různorodosti nepoměrně velkým dílem. Je výhradním domovem tisíce ze zhruba sedmi tisíců jazyků světa. Existuje zde velký počet společností, které dokonce i v dnešní moderní době nepodléhají kontrole státu a teprve nedávno se jich určité státní úkony dotkly. V populaci Nové Guineje najdeme celé spektrum tradičních životních stylů, od kočovných lovců-sběračů, mořských nomádů, pěstitelů sága z nížin až po usazené zemědělce z Vysočiny, kteří tvoří skupiny od několika desítek osob až po dvě stě tisíc lidí. V knize však uvádím i dostatek poznatků o dalších domorodých společnostech ze všech obydlených kontinentů, přičemž vycházím z prací jiných vědců.

Abych potenciálního čtenáře neodradil od četby této knihy kvůli její délce nebo ceně, vypustil jsem vysvětlivky pod čarou a odkazy u jednotlivých citací, které se v textu objevují. Odkazy a reference shrnuji v sekci Další literatura, která je organizována podle jednotlivých kapitol. Části této sekce, obsahující reference ke knize jako celku a k prologu, jsou součástí tištěné verze knihy. Části obsahující reference ke kapitolám 1–11 a k epilogu najdete na webových stránkách jareddiamond.org, kde jsou volně k dispozici (odkaz Further Reading). Ačkoliv sekce Další literatura je mnohem delší, než by si někteří čtenáři přáli, nejedná se o kompletní bibliografii pro jednotlivé kapitoly. Vybíral jsem pro tuto sekci práce z poslední doby, které čtenářům se specializovanými zájmy mohou poskytnout bibliografii k tématu dané kapitoly, a dále některé klasické studie, které by čtenáři mohli ocenit.

Jak je kniha rozvržena

Kniha obsahuje jedenáct kapitol seskupených do pěti částí plus epilog. V první části (obsahuje kapitolu 1) se ustavuje jeviště, na kterém se bude odehrávat zbývajících deset kapitol. Vysvětlíme si, jak si tradiční společnosti rozdělují prostor – buď jasnými hranicemi, které oddělují vzájemně nezávislá teritoria, jako je tomu u moderních států, nebo pomocí jemnějších uspořádání, kdy sousedící skupiny požívají reciproční práva k použití domovského území těch druhých ke konkrétnímu účelu. Ale nikdy neexistuje úplná svoboda, co se týče cest do cizích území, a tak tradiční národy rozdělují jiné lidi do tří typů: známí jedinci, kteří jsou přátelé, známí jedinci, kteří jsou nepřátelé, a neznámí cizinci, na které je nutno pohlížet jako na nepřátele. V důsledku toho tradiční národy nemohly mít poznatky o vnějším světě, který byl od jejich domovského území výrazněji vzdálen.

Část II obsahuje tři kapitoly, které se týkají řešení sporů. Při neexistenci centrální vlády a justice řeší tradiční malé společnosti spory jedním ze dvou způsobů: první má v porovnání s řešením sporů ve státní společnosti smířlivější charakter a druhý zase násilnější. Smírné řešení sporů (kapitola 2) ilustruji na případu, kdy bylo nešťastnou náhodou zabito malé domorodé dítě. Rodiče dítěte a zástupci člověka, který smrt dítěte způsobil, se během několika dnů dohodli na kompenzaci a usmíření. Cílem tradičních procesů kompenzace není určit, kdo měl pravdu, kdo byl vinen atd., ale obnovit vztahy mezi členy malého společenství, kteří se budou spolu potkávat po zbytek svého života. Stavím tuto smírnou formu tradičního řešení konfliktů do kontrastu k právním procesům v moderních státech, které probíhají pomalu a konfliktně, strany sporu se často neznají (a ani se pravděpodobně nikdy znovu nepotkají), důraz se klade na určení, kdo má pravdu, nikoliv na obnovu vztahů, a kde stát mívá navíc své vlastní zájmy, které se nemusí shodovat se zájmy oběti. Pro stát představuje státní právní systém nutnost. Avšak možná bychom v tradičním smírném řešení sporů našli prvky, které by bylo vhodné a užitečné do našeho systému práva začlenit.

Pokud se spor v rámci malé tradiční společnosti nevyřeší mezi účastníky smírně, nastoupí násilí či válka, protože zde neexistuje státní právní moc, která by zasáhla. Když neexistuje silné politické vůdcovství a monopolní použití moci ze strany státu, má násilí tendenci se opakovat v cyklech dalších a dalších odvet a pomst. V krátké kapitole 3 popisuji tradiční válku na příkladu „miniválky“ mezi kmeny Danijů ze západní novoguinejské Vysočiny. V obsáhlejší kapitole 4 se zabývám válkami mezi tradičními společenstvími v různých dalších částech světa; snažím se odpovědět na otázku, zda si tyto válečné konflikty opravdu zaslouží být definované jako „války“, proč u nich dochází k tak vysoké míře úmrtnosti, jak se liší od státem vedených válek nebo proč se války více vyskytují mezi určitými domorodými národy v porovnání s jinými.

Ve třetí části knihy, která má dvě kapitoly, se zaměřuji na dva opačné konce lidského života: dětství (kapitola 5) a stáří (kapitola 6). Spektrum tradičních metod výchovy dětí je velmi široké, od společností s represivnějšími praktikami po společnosti s mnohem tolerantnějším přístupem, než se uplatňuje ve většině moderních států. Nicméně z výzkumu tradiční výchovy dětí vyplývá několik často opakovaných témat. Při četbě této kapitoly vás možná některé metody zaujmou v pozitivním smyslu slova, z jiných budete šokováni, a možná se budete ptát, zda by některé z těch přínosných metod nebylo možno začlenit do vašeho vlastního repertoáru výchovných metod.

Co se týče přístupu ke starým lidem (kapitola 6), některé tradiční společnosti, zejména nomádské nebo žijící v drsném prostředí, jsou nuceny staré jedince opouštět, zbavovat se jich nebo je dokonce zabíjet. Jiné zase poskytují svým starým členům mnohem příjemnější a produktivnější život, než je tomu ve většině západních společností. K faktorům, které tuto otázku ovlivňují, patří životní prostředí, užitečnost a síla starších lidí a dále systém hodnot a pravidla dané společnosti. V moderních společnostech vede výrazné prodloužení života seniorů a současně jejich výrazné snížení užitečnosti ke vzniku až tragických situací. Tradiční společnosti umožňující svým starým členům uspokojivý život by nám mohly poskytnout řadu námětů na zlepšení této situace.

Část IV obsahuje dvě kapitoly, které se zabývají nebezpečím a naší reakcí na ně. V kapitole 7 popisuji tři zkušenosti se skutečným nebo zdánlivým nebezpečím, které jsem zažil (a přežil) na Nové Guineji. Poučil jsem se z nich o obecném přístupu domorodých národů k nebezpečí, který obdivuji a který jsem nazval „konstruktivní paranoia“. Tento termín si na první pohled protiřečí, ale mám tím na mysli, že člověk rutinně zvažuje význam drobných událostí nebo náznaků, které při jednotlivých příležitostech obnášejí nízké riziko, ale které se pravděpodobně budou během života jednotlivce tisíckrát opakovat, a tudíž se může stát, že jednou by mohly mít ochromující nebo fatální důsledky, pokud by se ignorovaly. K „nehodám“ nedochází náhodně nebo vlivem smůly: z tradičního pohledu se vše děje z nějaké příčiny, a tak člověk musí být neustále pozorný, musí sledovat možné příčiny a být ve střehu. V následující kapitole 8 popisuji typy nebezpečí, které souvisejí s tradičním způsobem života, a různé způsoby, jak na ně lidé reagují. Ukážeme si, že naše vnímání nebezpečí a naše reakce na ně jsou v mnoha směrech zcela iracionální.

V poslední části obsahující tři kapitoly probírám témata, která jsou pro lidský život vysoce důležitá a v moderní době se velmi rychle mění: náboženství, jazyková různorodost a zdraví. Kapitola 9 o jedinečném lidském fenoménu – náboženství – přímo navazuje na témata kapitol 7 a 8 o nebezpečích, protože naše tradiční stálé hledání příčin nebezpečí zřejmě přispělo ke vzniku náboženství. Ze skutečnosti, že náboženství existuje prakticky u všech lidských společenství, vyplývá, že plní důležité funkce, bez ohledu na to, zda jeho konkrétní tvrzení jsou pravdivá, nebo ne. Avšak v průběhu vývoje lidských společností plnilo náboženství různé funkce, jejich relativní význam se měnil. Bude zajímavé se zabývat otázkou, které funkce náboženství budou zřejmě nejdůležitější v následujících desetiletích.

Řeč (téma kapitoly 10) je stejně jako náboženství jedinečným rysem lidí: dokonce je často považována za nejdůležitější atribut, kterým se člověk odlišuje od jiných živočišných druhů. Vzhledem k tomu, že průměrný počet osob hovořících jedním jazykem představuje u většiny malých společenství lovců-sběračů pouze několik stovek nebo tisíc jedinců, členové mnoha těchto společností běžně ovládají více jazyků. Moderní Američané se často domnívají, že by se od multilingvismu mělo upouštět, protože se má za to, že způsobuje opoždění v osvojení si jazyka u dětí a zhoršuje asimilaci imigrantů. Avšak z nedávných výzkumů vyplývá, že lidé hovořící více jazyky získávají významné celoživotní kognitivní výhody. Nicméně v současné době dochází k tak rychlému mizení jazyků, že se odhaduje, že během sta let dojde k vymizení 95 % všech jazyků světa, bude-li současný trend pokračovat. Důsledky tohoto nepochybného faktu jsou stejně kontroverzní jako důsledky multilingvismu: mnoho lidí by uvítalo, kdyby se na světě mluvilo pouze několika všeobecně rozšířenými jazyky, jiní ale poukazují na výhody, které jazyková rozmanitost přináší společnostem i jednotlivcům.

Také poslední kapitola (kapitola 11) se zabývá tématem, které má pro nás přímý praktický význam. Většina z nás, občanů moderních států, zemře na některou z nenakažlivých nemocí – cukrovku, hypertenzi, mozkovou příhodu, srdeční infarkt, různé typy rakoviny a další – které jsou v tradičních společnostech neznámé nebo velmi vzácné, které se ovšem často rozšíří během dekády nebo dvou poté, co tradiční společnost přijme západní styl života. Je evidentní, že něco v západním způsobu života způsobuje vznik těchto nemocí, a my bychom mohli minimalizovat riziko, že těmto rozšířeným příčinám úmrtí podlehneme, pokud budeme schopni tyto rizikové faktory v našem životním stylu omezit. Ilustruji tyto neveselé skutečnosti na dvou příkladech: hypertenzi a cukrovce 2. typu. Obě tato onemocnění souvisejí s geny, které pro nás musely být v podmínkách tradičního životního stylu výhodné, ale v podmínkách západního životního stylu mají smrtelné účinky. Mnoho moderních lidí na tyto skutečnosti reagovalo, přizpůsobilo svůj životní styl a tím prodloužilo délku svého života i jeho kvalitu. Pokud nás tedy tyto nemoci zabíjejí, stalo se to s naším vlastním svolením.

V epilogu se celý cyklus, který začal scénou na letišti v Port Moresby popsanou v prologu, uzavírá. Teprve po příletu na letiště v Los Angeles jsem se po měsících strávených na Nové Guineji začal opět pomalu emocionálně ponořovat do americké společnosti, která je mým domovem. I přes drastické rozdíly mezi Los Angeles a novoguinejskou džunglí většina světa, který tu byl až do včerejška, dál žije v našich tělech a v našich společnostech. Poslední velké změny začaly „teprve“ před 11 tisíci lety, kdy se na světě objevily poprvé, avšak v nejvíce osídlených oblastech Nové Guineje začaly pouze před několika desítkami let a v několika zbývajících doposud nedotčených oblastech Nové Guineje a Amazonie možná ještě vůbec nezačaly. Ale pro ty z nás, kteří jsme vyrostli v moderních státních společnostech, jsou současné podmínky života tak běžné, tak všudypřítomné, že je považujeme za zcela samozřejmé a je pro nás těžké zaznamenat během našich krátkých návštěv zásadní rozdíly oproti tradičním společnostem. A tak epilog začíná tím, že si některé tyto rozdíly připomeneme, tak jak mě zarazily, když jsem opět přiletěl na letiště v Los Angeles, a tak jak zarážejí americké děti nebo novoguinejské či africké vesničany, kteří vyrostli v tradičních společnostech a pak se jako dospívající nebo dospělí přestěhovali na Západ. Věnoval jsem tuto knihu jedné takové osobě, mé přítelkyni Meg Taylorové, která vyrostla na Vysočině v Papui Nové Guineji a mnoho let strávila ve Spojených státech jako velvyslankyně své země a viceprezidentka Světové banky. Její životní příběh stručně shrnuji v Poděkování.

Tradiční společnosti představují tisíce dlouhodobých experimentů v organizaci života lidí. Nemůžeme tyto experimenty opakovat tak, že bychom tisíce těchto společností znovu ustavili a čekali desítky let, abychom zjistili, jak to celé dopadne. Musíme se poučit od společností, které již těmito experimenty prošly. Když získáváme poznatky o tradičním způsobu života, u některých jeho aspektů si oddechneme, že jsme se jich zbavili, a lépe tak můžeme docenit výhody, které nám naše vlastní společnost přináší. Jiné aspekty tradičním společnostem závidíme nebo pohlížíme na jejich ztrátu se smutkem anebo se ptáme, zda bychom je u sebe nemohli opět zavést. Určitě například tradičním společnostem závidíme, že tam lidé netrpí chorobami spojenými se západním způsobem života. A když se seznámíme s tradičním řešením sporů, výchovou dětí, přístupem ke starým lidem, postojem k nebezpečí a běžným multilingvismem, možná dojdeme k závěru, že některé z těchto tradičních prvků životního stylu by bylo pro nás vhodné a užitečné začlenit do vlastního života.

Doufám, že přinejmenším budete sdílet můj obdiv nad tím, kolika různými způsoby jiní lidé organizovali a organizují svůj život. A kromě obdivu se možná rozhodnete, že něco z toho, co tak dobře funguje u nich, by mohlo dobře fungovat u vás jakožto jednotlivců nebo i v naší společnosti jako celku.

ČÁST I

ROZDĚLENÍ PROSTORU A ROLÍ

KAPITOLA 1

Přátelé, nepřátelé, cizinci a obchodníci

HRANICE • VZÁJEMNĚ VÝLUČNÁ TERITORIA • NEVÝLUČNÉ UŽÍVÁNÍ ÚZEMÍ • PŘÁTELÉ, NEPŘÁTELÉ A CIZINCI • PRVNÍ KONTAKTY • OBCHOD A OBCHODNÍCI • TRŽNÍ EKONOMIKY • TRADIČNÍ FORMY OBCHODU • TRADIČNÍ OBCHODOVANÉ POLOŽKY • KDO OBCHODUJE S ČÍM? • MALÉ STÁTEČKY

Hranice

Na většině území světa dnes občané mohou cestovat volně. Při cestách po vlastní zemi nás nečekají žádná omezení. Když překračujeme hranice jiného státu, buď je přejedeme bez ohlášení, nebo ukážeme pas (viz obrazovou přílohu 34), nebo si musíme předem vyřídit vízum, ale pak již po dané zemi opět cestujeme bez omezení. Nemusíme žádat o povolení, abychom se mohli pohybovat po veřejných cestách nebo na veřejné půdě. V některých zemích máte ze zákona zaručen i přístup na některá soukromá území. Například ve Švédsku může vlastník půdy zakázat vstup na svá pole a zahrady, ale nikoliv do svých lesů. Denně se potkáváme s tisíci cizích lidí a nepřemýšlíme nad tím, nepředstavuje to pro nás žádný problém. Všechna tato práva bereme jako samozřejmost a nepomyslíme na to, že během lidské historie téměř nikde nepřipadala v úvahu a že v některých částech světa nepřipadají v úvahu ještě ani dnes. Pokusím se tradiční podmínky vstupu na určité území ukázat na svých zkušenostech z návštěvy jedné horské vesnice na Nové Guineji. Pochopit přístup domorodých společenství k vymezování území je velmi důležité: je totiž klíčem k pochopení války a míru, přístupu k dětem a starým lidem, k nebezpečí a k dalším rysům tradičních společností, kterými se budeme v dalších částech knihy zabývat.

Do vesnice jsem přijel kvůli výzkumu ptáků na hřebeni zvedajícím se od vesnice přímo k jihu. Druhý den po příjezdu se mi několik vesničanů nabídlo, že mě doprovodí po stezce vedoucí na vrchol hřebene, kde bych si mohl najít místo pro zbudování svého tábořiště. Stezka se vinula mezi zahradami, až vystoupala nad vesnici a zanořila se do vzrostlého lesa. Po hodině a půl strmého stoupání jsme prošli kolem opuštěné chýše uprostřed malé zarostlé zahrady těsně pod linií hřebene. Tady trasa našeho výstupu končila, stezka ústila na rozcestí ve tvaru T. Napravo od rozcestí pokračovala podél hřebene také dobře udržovaná stezka.

Pokračovali jsme několik stovek metrů po této stezce a tam jsem si našel místo pro tábořiště, na sever od stezky, tedy směrem k horské vesnici mých nových přátel. Opačným směrem, na jih od stezky vinoucí se po hřebeni, se hřeben mírně svažoval a přecházel v hustý les, kterým procházela rokle. Slyšel jsem i zvuk tekoucí vody – roklí protékala říčka. Potěšilo mě, že jsem našel tak příhodné místo: bylo v nejvyšším bodě, a tedy s nejlepší vyhlídkou na druhy ptáků, které žijí jen ve velkých nadmořských výškách; okolní terén byl dobře přístupný a vhodný pro pozorování ptáků; nedaleko jsem měl zdroj vody na pití, vaření, mytí a další věci. A tak jsem svým průvodcům navrhl, že se příští den na tábořiště přesunu, strávím tady několik dnů a nocí a budu potřebovat dva muže, kteří mi pomohou s vyhledáváním ptáků a udržováním tábora.

Vesničané pokyvovali na souhlas, dokud jsem nezmínil, že budu s sebou potřebovat dva muže. V tom okamžiku začali důrazně vrtět hlavami a trvali na tom, že je to nebezpečná oblast a že tábořiště musí chránit mnoho ozbrojených mužů. Jaká příšerná vyhlídka pro pozorovatele ptáků! Více lidí bude nevyhnutelně dělat hluk, budou pořád mluvit a ptáky zaplaší. Zeptal jsem se, proč musím mít tak velký doprovod a co může být v tomto tak krásně a nevinně vypadajícím lese tak nebezpečného.

Okamžitá odpověď: na úpatí vzdálenější strany hřebene (směrem na jih) se nacházely vesnice zlého lidu nazývaného „říční lidé“, kteří jsou nepřátelé mých horských přátel. Říční lidé zabíjeli horské lidi, ne v otevřeném souboji, ale hlavně pomocí jedu a černé magie. A pradědečka jednoho z mladých horalů prý zastřelili šípy, když spal v zahradní chýši, která byla trochu dál od horské vesnice. Nejstarší z domorodců, který se naší debaty účastnil, vzpomínal, že jako dítě viděl tělo toho pradědečka: ještě v něm vězely šípy, když ho přinesli zpátky do vesnice, a vzpomínal, jak lidé nad tělem plakali, a na svůj vlastní strach.

Zajímalo mě, jestli máme „právo“ na hřebeni tábořit. Horští lidé mi vysvětlili, že linie hřebene samotná tvoří hranici mezi jejich územím na severním úbočí a územím zlého říčního lidu na jižním úbočí. Ale říční lidé si prý nárokují i určitou část půdy horských lidí za linií hřebene na severní straně. Vzpomínám na tu opuštěnou chýši a zarostlou zahradu těsně pod hřebenem, kolem které jsme prošli? Tak tu chýši a zahradu zbudovali ďábelští říční lidé, aby tak dali najevo svůj nárok na území na severní straně i na jižní straně hřebene.

Z předchozích nepříjemných zkušeností se vstupem na cizí území, které jsem na Nové Guineji zažil při předchozích cestách, jsem usoudil, že bych měl brát situaci vážně. Stejně by mě horští lidé nenechali na hřebeni tábořit bez silné eskorty – bez ohledu na to, jak jsem hodnotil nebezpečí já. Vyžadovali, aby mě doprovázelo dvanáct mužů, já jsem navrhoval, že bude stačit sedm. Skončili jsme „kompromisem“, že počet se bude pohybovat mezi sedmi a dvanácti: ovšem když bylo tábořiště dokončeno, napočítal jsem tam asi dvacet mužů ozbrojených luky a šípy, kteří zde měli zůstat a které ještě doprovázely ženy zajišťující vaření, donášku vody a dříví na oheň. Navíc mě varovali, že rozhodně nesmím sejít ze stezky směrem do toho hezkého lesa na jižním úbočí. Ten les jednoznačně patřil říčním lidem a způsobilo by to velký problém, opravdu velký problém, kdyby mě tam někdo chytil – byť bych tam byl jen kvůli pozorování ptáků. Ani ženy mých průvodců nesměly chodit pro vodu do nedaleké říčky na jižním úbočí, protože to by znamenalo nejen vstup na cizí území, ale také neoprávněné čerpání drahocenných zdrojů, za což by musely být zaplaceny kompenzace – pokud by se vůbec věc řešila smírně. A tak ženy musely každý den sestupovat až dolů do vesnice a vynášet do tábořiště, tedy nějakých 450 metrů nahoru, dvacetilitrové nádoby s vodou.

Druhého rána pobytu v tábořišti jsem zažil událost, která mě poučila, že teritoriální vztahy mezi říčním a horským lidem jsou mnohem komplikovanější, že v nich nejde jen o prostý zákaz vstupu na území těch druhých. Vrátil jsem se s jedním z průvodců k rozcestí pod hřebenem a vydali jsme se nalevo, abychom vyčistili starou zarostlou stezku vedoucí opačným směrem, než bylo naše tábořiště. Na mém společníkovi nebyly vidět žádné obavy, a tak jsem usoudil, že i kdyby nás říční lidé tady objevili, nic by proti naší přítomnosti nenamítali (pokud bychom nezabloudili na jejich stranu hřebene). Ale pak jsme z jižní strany úbočí uslyšeli hlasy, mířily nahoru směrem k nám. No nazdar! Říční lidé!! Jestli budou pokračovat až nahoru na hřeben k rozcestí, mohli by si všimnout, že je stezka směrem doleva čerstvě proklestěná, vysledovat nás, a třeba si myslet, že se chystáme proniknout na jejich území. Kdo ví, jak by se pak zachovali.

Úzkostlivě jsem naslouchal, snažil se sledovat pohyb hlasů a odhadoval, jak jsou daleko. Ano, ti lidé opravdu stoupali k hřebeni z jižní strany. Teď musejí být na rozcestí a určitě uviděli stopy naší přítomnosti. Půjdou po nás? Přes sílící tlukot svého srdce jsem dál sledoval hlasy, které se zdály sílit. Ale pak se najednou hlasy přestaly přibližovat, naopak postupně slábly. Vraceli se zpět na jižní stranu k vesnici říčních lidí? Ne! Začali sestupovat po severním úbočí směrem k naší horské vesnici! Neuvěřitelné! Byl to snad válečný útok? Ale zdálo se, že hlasy jsou jen dva nebo tři, a lidé mluvili hlasitě – tak by se těžko chovali tajní nájezdníci.

Nebylo však čeho se obávat, jak mi vysvětlil můj společník. My, horští lidé, řekl, uznáváme právo říčních lidí sestoupit v míru po stezce do naší vesnice a pak pokračovat k pobřeží kvůli obchodu. Říční lidé nesmějí sejít ze stezky, aby si sbírali potravu nebo řezali dříví, ale chůze po stezce je v pořádku. Navíc dva muži z říční vesnice se nedávno oženili s horskými ženami a usadili se v horské vesnici. Mezi těmito dvěma skupinami tedy nevládlo čiré nepřátelství, ale stav jakéhosi napjatého příměří. Některé věci byly dovoleny a jiné zakázány na základě vzájemné dohody, další věci zůstávaly sporné (jako například vlastnictví území opuštěné chýše a zahrady u hřebene).

Po další dva dny jsem už nikde poblíž hlasy říčních lidí neslyšel. Pořád jsem nikoho z říčních lidí neviděl a neměl jsem ponětí, jak vypadají nebo jak se oblékají. Ale jejich vesnice byla natolik blízko, že jsem jednou uslyšel zvuky bubnů, které se nesly z jižního úbočí nad řekou, a současně jsem mohl slyšet vzdálené zvuky výkřiků hluboko dole z horské vesnice na severním svahu. Když jsme s mým průvodcem kráčeli zpátky do tábořiště, vtipkovali jsme na téma, co všechno bychom udělali říčnímu člověku, kdybychom tam nějakého chytili. Zrovna jsme zahnuli za ohyb stezky nedaleko našeho tábořiště, když najednou průvodce zmlkl, přiložil prst k ústům a tlumeným hlasem mě varoval: „Pst! Říční lidé!“

Tam, v táboře, skupina našich horských společníků hovořila se šesti lidmi, které jsem nikdy předtím neviděl: tři muži, dvě ženy a dítě. Tak konečně jsem uviděl ty obávané říční lidi. Nebyla to žádná nebezpečná monstra, jak jsem si je nevědomky představoval, ale normálně vypadající Novoguinejci, kteří se od mých horských hostitelů nijak nelišili. Dítě a ženy vypadaly úplně neškodně, muži sice měli luky a šípy (stejně jako naši horští průvodci), ale měli na sobě trička a rozhodně nevypadali, že by se chystali k boji. Konverzace probíhala přátelsky, bez napětí. Ukázalo se, že tato skupina říčních lidí putuje dolů k pobřeží a schválně navštívili náš tábor, zřejmě aby jejich pokojné záměry nebyly vykládány mylně a nezaútočili jsme na ně.

Pro říční i horský lid byla taková návštěva zjevně běžnou součástí jejich složitých vztahů, zahrnujících širokou škálu chování: vzácně šlo o utajené zabití, častěji mohlo jít o smrt způsobenou otravou jedem nebo s pomocí černé magie; uznávaná reciproční práva připouštěla určité věci (například procházet přes území druhých k pobřeží nebo přijít na společenskou návštěvu) a zakazovala jiné věci (třeba sbírat potravu a dřevo při průchodu územím druhých); rozdílný názor na něco (kupříkladu ta chýše a zahrada u hřebene) mohl občas přerůst až v násilí; a k příležitostnému vzájemnému sňatku mohlo docházet se stejnou četností jako k utajenému zabití (tedy jednou za pár generací). To všechno se stávalo mezi dvěma skupinami lidí, kteří mě připadali úplně stejní, mluvili sice jiným, ale příbuzným jazykem, takže si rozuměli, navzájem se ale popisovali slovy vyhrazenými pro zlovolné podlidi, kteří na sebe pohlíželi jako na nejhorší nepřátele.

Vzájemně výlučná teritoria

Teoreticky by uspořádání územních vztahů mezi sousedícími tradičními společnostmi mohlo zahrnovat celé spektrum různých modelů, kde jeden extrém tvoří nepřekrývající se výlučná teritoria, která mají jasně určené hlídané hranice a daný prostor se nijak společně nepoužívá, a druhý extrém představuje vzájemný volný přístup na všechna území, bez stanovených teritorií. Pravděpodobně žádná společnost se striktně nedrží ani jednoho z těchto extrémů, ale některé mají velmi blízko k prvnímu z nich. Například mí horští přátelé, které jsem právě popsal, mají území s definovanými hranicemi, které hlídají, uplatňují výhradní práva na zdroje v rámci tohoto území a cizincům povolují vstup na své území pouze za účelem průchodu a při vzácných případech smíšených sňatků.

Mezi další společnosti, které se blíží extrému výlučných teritorií, patří Danijové (viz obrazovou přílohu 1) z Baliemského údolí v západní části novoguinejské Vysočiny, Iňupiaté (jedna ze skupin Inuitů)[3] ze severozápadní Aljašky, Ainuové ze severního Japonska, Jolnguové (jedna ze skupin původních obyvatel Austrálie z Arnhemské země v severozápadní Austrálii), Šošoni z údolí Owens v Kalifornii a Janomamové z Brazílie a Venezuely. Například Danijové zavlažují a obdělávají zahrady, které jsou oddělené od zahrad sousedící skupiny Danijů neobdělaným „územím nikoho“. Každá ze skupin si na své straně území nikoho buduje linii dřevěných strážních věží až 9 metrů vysokých s malou plošinou na vrcholu, kde je místo pro jednoho člověka (viz obrazovou přílohu 13). Po většinu dne se muži kmene střídají u jednotlivých věží na hlídkách: jeden z nich je na věži a další sedí dole, aby chránili věž a pozorovatele, který sleduje okolí a dává pozor, zda se neblíží nepřátelé, aby mohl ihned varovat před neočekávaným útokem.

Další příklad nám poskytují aljašští Iňupiaté (viz obrazovou přílohu 9), jejichž deset skupin žije na vzájemně výlučných teritoriích. Když na území jedné skupiny chytili člověka z jiné skupiny a ten neprokázal, že je s vlastníky daného teritoria příbuzný, bylo běžným zvykem ho zabít. Nejběžnější příčinou vstupu na cizí území bývalo to, že lovci v honbě za soby překročili nevědomky hranice nebo se při lovu tuleňů na pobřežním ledu odlomila ledová kra a odplula i s lovci na moře. Když se v druhém případě stalo, že kra po čase opět doplula k pobřeží, ale již na cizím teritoriu, byli lovci zabiti. Asi vám to připadá strašně nespravedlivé: ubozí lovci, kteří již tak na sebe brali obrovské riziko, když lovili na pobřežním ledu, pak měli tu smůlu, že se s nimi kra odtrhla, hrozila jim smrt utonutím nebo že je kra odnese na širé moře a tam zahynou, a teď, když se jim podařilo vrátit zpět na pevnou zem, tak v okamžiku své záchrany jsou stejně zabiti, aniž přitom měli v úmyslu na cizí teritorium vstoupit, prostě je tam jen zanesl mořský proud. Ale taková byla pravidla života Iňupiatů. Nicméně teritoriální exkluzivita se u Iňupiatů neuplatňovala stoprocentně: příslušníci cizích skupin občas dostali povolení navštívit území za konkrétním účelem, například na letní trhy, nebo územím projít, opět kvůli konkrétnímu účelu, například kvůli návštěvě nebo napadení jiné skupiny žijící na druhé straně „tranzitního“ teritoria.

Při bližším zkoumání příkladů těch společností (mí horští přátelé, Danijové, Iňupiaté), které představují extrémní případ vzájemně výlučných chráněných teritorií, zjistíme, že se tento výsledný stav vytvořil jako kombinace čtyř podmínek. Za prvé, skupina musí mít dostatečný počet členů, aby se někteří z nich mohli věnovat výhradně hlídkování a kontrole hranic, tedy aby nebylo nutné, že jednotliví členové budou dávat na případné narušitele pozor v průběhu svých běžných činností (zejména hledání potravy). Za druhé, výlučná teritoria vyžadují stabilitu a předvídatelnost životního prostředí, kde mohou vlastníci území počítat s tím, že zde obvykle najdou všechny potřebné zdroje – tak aby nikdy nebo jen zřídkakdy potřebovali vycházet mimo své teritorium. Za třetí, na daném území se musí vyskytovat nějaké cenné zdroje nebo důležité stavby, které stojí za to hájit, případně za ně položit život; například úrodné zahrady, palmové háje nebo sady ovocných stromů, přehrady na chytání ryb nebo zavlažovací kanály, na jejichž vybudování a údržbu je třeba velkého úsilí. A konečně členství ve skupině musí být víceméně neměnné a sousedící skupiny musí od sebe žít poměrně daleko, takže dochází k mizivé migraci mezi skupinami – výjimkou jsou přesuny svobodných mladých členů skupin (častěji žen než mužů), kteří opouštějí svoji rodnou skupinu, aby se přiženili či přivdali do jiné skupiny.

Můžeme si ukázat, jak jsou tyto čtyři podmínky naplněny u skupin, které jsem uvedl jako příklady společností uplatňujících model s výlučným teritoriem a obranou hranic. Mí novoguinejští horští přátelé značně investovali do celoročně obdělávaných zahrad, prasat a lesů, což jsou prostředky, které jim tradičně dávaly všechno, co k životu potřebovali. Čištění lesa a zbudování zahrad je pro ně velmi pracné, a ještě pracnější jsou tyto činnosti pro skupiny Danijů ze západní Nové Guineje, kteří navíc musí vybudovat a udržovat složitý systém zavlažování a odvodňování zahrad. Iňupiaté a Ainuové obývají bohatá teritoria, která po celý rok poskytují množství mořských živočichů – ryb, tuleňů, velryb a mořských ptáků, dále sladkovodních ryb a ptáků i suchozemských savců, které je možno lovit. Podobně i Jolnguové z Arnhemské země žili v hustých populacích, které zde vznikly díky kombinaci úrodných pobřežních a vnitrozemských zdrojů. Šošoni z údolí Owens byli lovci-sběrači žijící v oblasti s relativně vysokou hustotou obyvatel, kde jim hojné zdroje vody umožňovaly zavlažovat půdu a tak zvýšit sklizeň semen jedlých divokých trav a kde byly skladovatelné zásoby piniových oříšků. Sklady potravin, piniové háje a zavlažovací systémy stálo za to chránit a Šošonů bylo dost, aby na jejich obranu mohli vyčlenit lidi. A konečně indiáni Janomamové obhospodařují plantáže broskvových palem a vysazují stromy, které po mnoho let produkují jednu z hlavních součástí jejich stravy, a tudíž je pro ně taky důležité je bránit.

V oblastech s obzvlášť velkou populací a hustotou obyvatel, jako je tomu například u Danijů nebo súdánských Nuerů, jednak existují oddělené skupiny, každá se svým vlastním teritoriem, a navíc jsou tyto teritoriální skupiny dále hierarchicky organizovány na třech a více úrovních. Jejich hierarchické uspořádání nám připomíná organizaci území, lidí a politické kontroly, kterou známe z moderních státních společností, počínaje individuálními pozemky (pole, obytné parcely) přes města, okresy, kraje až po stát. Například Nuerové (viz obrazovou přílohu 7), kterých je kolem dvou set tisíc a žijí na území takřka 80 tisíc km^2, jsou rozděleni do kmenů o sedmi až čtyřiceti dvou tisících lidech. Jednotlivé kmeny se pak dále dělí do primárních, sekundárních a terciárních skupin, kde jsou nejnižší územní jednotkou vesnice s 50 až 700 obyvateli, které jsou od sebe vzdáleny vždy zhruba deset až třicet kilometrů. Čím je skupina menší a hierarchicky nižší, tím méně je hraničních rozporů a dalších problémů, neboť tím silnější je tlak ze strany příbuzných a přátel na účastníky sporu, aby se pře vyřešily rychle, bez násilí, a tím jsou méně časté boje, ke kterým přesto občas dochází. Ale pokud jde například o sousední Dinky, nekladou si Nuerové žádná zvláštní omezení: pravidelně na ně pořádají nájezdy, kradou jim dobytek, zabíjejí jejich muže, některé ženy a děti berou s sebou jako zajatce, ostatní pobijí. Naproti tomu nepřátelství Nuerů vůči vlastním kmenům se projevuje pouze občasnou krádeží dobytka, kdy může při nájezdu dojít i k zabití několika mužů, ale nikdy nedochází k zabíjení nebo únosům žen a dětí.

Nevýlučné užívání území

Opačný extrém vzhledem k modelu popsanému v předchozí části představuje nevýlučné nebo téměř nevýlučné užívání území. Dochází k němu v podmínkách, které jsou zrcadlovým obrazem podmínek typických pro výlučná teritoria. Jednou z podmínek je řídké zalidnění a malý počet členů domorodých skupin, který znemožňuje provádět pravidelné hlídkování při běžných činnostech skupiny. Například skupina zahrnující pouze jednu rodinu si nemůže dovolit speciální hlídky, protože jediný dospělý muž by nemohl celý den sedět na strážní věži. Druhá podmínka představuje neúrodné, okrajové, nestabilní prostředí, kde je málo zdrojů (a/nebo jsou zdroje nepředvídatelné). Teritorium, které by si někdo mohl reálně nárokovat, proto často neposkytuje základní nezbytné zdroje a jeho případný vlastník by stejně musel pravidelně vyhledávat zdroje na územích jiných skupin a naopak. Za třetí, nevyplatí se riskovat život při obraně území, které neobsahuje nic, za co by stálo zemřít: pokud je území napadeno, je lepší se přesunout do jiné oblasti. A za čtvrté, území mají nevýlučný charakter v případě, že je členství ve skupinách proměnlivé a že členové skupiny často navštěvují jiné skupiny nebo do nich přecházejí. Nemělo by smysl nepovolovat vstup na své území skupině, v níž polovinu tvoří návštěvníci nebo její původní členové.

Nicméně obvyklá forma rozdělení území ve výše popsaných podmínkách typických pro jeho sdílené použití nezachází do extrému, kdy by území bylo zcela volně přístupné pro všechny a každý by si na něm mohl dělat, co by chtěl. Většinou se vždy jednotlivé skupiny ztotožňují s určitou jádrovou oblastí. Rozdíl mezi nevýlučnými společnostmi, které svá území nechrání, a výlučnými společnostmi, které je chrání, spočívá v tom, že zatímco například Danijové mají hranice jasně vymezené strážními věžemi, u nevýlučného užívání území žádná taková uznávaná (stanovená) hranice neexistuje a s rostoucí vzdáleností od jádrové oblasti se vlastnictví území stává nejasnějším. K dalším rozdílům mezi nevýlučnými a výlučnými společnostmi patří, že sousedící skupiny dostávají povolení vstoupit na vaše teritorium častěji a za nejrůznějšími účely, zejména pak aby získaly v určitých obdobích a letech potravu a vodu. Z toho samozřejmě vyplývá, že když potřebujete jít na sousední území zase vy, také získáte mnohem snáze povolení. V uspořádání územních vztahů se tudíž více uplatňuje reciprocita a vzájemný užitek.

Příklad nevýlučného vlastnictví území, který byl podrobně popsán v odborné literatuře, poskytují !Kungové (viz obrazovou přílohu 6), lovci-sběrači z oblasti Nyae Nyae v poušti Kalahari. V 50. letech, kdy se u nich výzkum prováděl, se skládali z 19 tlup, z nichž každá měla 8 až 42 členů a vlastní „teritorium“ (zvané n!ore) o rozloze 250 až 650 km^2. Hranice mezi jednotlivými n!ore však byly nejasné: když domorodí informátoři spolu s antropology šli z tábora směrem k dalšímu n!ore, tak čím více se vzdalovali od jádra vlastního n!ore, tím více byli nejistí (nebo se vzájemně nedokázali shodnout), komu patří území, kde se právě nacházejí. Nebyly tu žádné strážní věže, přírodní předěly či stezky, které by hranice jednotlivých n!ore vyznačovaly.

Pro n!ore !Kungů platí nevýlučné užívání území, protože je jak nezbytné, tak možné zdroje jednotlivých n!ore společně sdílet. Nezbytné je sdílení zdrojů proto, že voda je v poušti Kalahari vzácná a každá tlupa musí trávit většinu času poblíž zdroje vody. Dešťové srážky se v jednotlivých letech velmi různí a mnohé zdroje v určitých obdobích vysychají. Pouze dva zdroje během studovaného období nikdy nevyschly, tři další obvykle vodu měly po celý rok, ale v některých letech také vyschly, v pěti dalších se voda v obdobích sucha udržela jen občas a 50 zdrojů vody bylo čistě sezonních – vždy po určitou dobu roku vysychaly. V období sucha se tudíž u stálého zdroje s povolením jeho vlastníka shromažďuje až 200 lidí z různých tlup, a vlastník pak zase může používat v dobách hojnosti zdroje z jejich n!ore. Hospodaření s vodou proto vyžaduje, aby měli !Kungové nevýlučná teritoria: bylo by nesmyslné nárokovat si výlučné užívání nějaké oblasti, když v ní může dojít voda, a tím se stane bezcennou. Naopak sezonní nadbytek některých zdrojů umožňuje nevýlučnost: nemá smysl znepřátelit si potenciálně užitečné spojence tím, že jim zabráníte vstoupit na své území v době, kdy poskytuje mnohem více potravy, než můžete sami sníst. Týká se to zejména základní potraviny !Kungů – ořechů mongongo, které dozrávají v obrovském množství, což se rovněž týká sezonní úrody divokých fazolí a melounů.

Předpokládá se, že každý z kterékoliv tlupy v oblasti Nyae Nyae může lovit kdekoliv, to znamená i mimo své vlastní n!ore. Avšak pokud zabijete zvíře mimo své n!ore a potkáte člena tlupy, které n!ore náleží, měli byste mu kus zvířete darovat. Svobodný přístup na území za účelem lovu se ovšem nevztahuje na lovce !Kungů ze vzdálenějších oblastí. Obecněji řečeno, sousedící tlupy !Kungů získají snadno povolení používat navzájem svá n!ore také k jiným účelům, například k získání vody, ořechů, fazolí a melounů – ale musejí nejprve o povolení požádat a berou tím na sebe zároveň povinnost recipročně umožnit hostitelům vstup zase na své n!ore. Nepožádají-li o povolení, mohlo by dojít i k boji. Tlupy ze vzdálenějších oblastí musejí být obzvlášť opatrné, když žádají o povolení, a měly by omezit délku svého pobytu i počet osob, které na cizí území vyšlou. Cizí osoby, které nejsou pokrevní či spříznění příbuzní s vlastníky n!ore, nemohou na jejich území vstupovat vůbec. Nevýlučné teritorium tedy určitě neznamená volně přístupné pro všechny.

S právem používat území a zdroje na něm, ať výlučně nebo nevýlučně, úzce souvisí pojetí vlastnictví. Kdo vlastní n!ore v určité tlupě !Kungů? Odpověď zní: takzvaní k’ausi neboli úzká vrstva starších členů tlupy nebo též jeden starší člen, který je potomkem lidí, žijících v dané oblasti nejdéle. Složení tlupy je však nestálé, mění se ze dne na den, protože lidé často navštěvují příbuzné v jiných n!ore, sezonně pobývají v jiných n!ore kvůli napajedlům nebo hojným zdrojům potravy, někteří lidé mění tlupy neustále z různých důvodů, a osoby závisející na novomanželovi (staří rodiče, jeho první žena a děti, pokud si nyní vzal druhou ženu) mohou žít v tlupě novomanželky i desítku let, dokud spolu novomanželé nemají více dětí. V důsledku toho tráví mnoho !Kungů více času mimo svoje n!ore. V průměrném roce 13 % jejich populace mění neustále místo svého pobytu, kdy se přesunují z jednoho tábora do druhého, a 35 % populace rozděluje dobu svého pobytu rovnoměrně mezi dva nebo tři tábory. Za daných okolností se tlupa v sousedním n!ore skládá částečně z vašich vlastních lidí – tudíž to nejsou žádní zlovolní podlidé, s nimiž vzájemné výměny členů představují pouhá dvě smíšená manželství za několik generací, jako tomu bylo u mých přátel z novoguinejských hor. Nebudete přece uplatňovat přísný výlučný přístup ke svým zdrojům, když mnozí z „vetřelců“ by byli vašimi sourozenci, bratranci, sestřenicemi, vašimi dospělými dětmi nebo staršími rodiči.

K dalším zajímavým příkladům nevýlučných teritorií patří severoameričtí západní Šošoni patřící ke stejné jazykové skupině jako Šošoni z údolí Owens, které jsem zmiňoval v souvislosti s výlučnými teritorii. Jejich západní bratranci z oblasti Velké pánve se ve způsobu použití území odlišovali kvůli rozdílům v životním prostředí. Zatímco půda v oblasti údolí Owens měla dostatek vody a byla zavlažovaná, tudíž stálo za to ji bránit, Velká pánev je nehostinná suchá pustina, v zimě velmi chladná, se skrovnými a nepředvídatelnými zdroji a omezenými možnostmi skladování potravin. Hustota obyvatel ve Velké pánvi se pohybovala pouze na úrovni jednoho člověka na 40 km^2. Západní Šošoni žili po většinu roku jako samostatné oddělené rodiny, pouze v zimě se sdružovali do táborů o pěti až deseti rodinách poblíž pramenů a piniových hájů. Méně často se spojovali do ještě větších skupin až o patnácti rodinách, a to za účelem společného lovu antilop nebo králíků. Neudržovali nějaká vyznačená teritoria. Jednotlivé rodiny vlastnily konkrétní místa, např. piniový háj, který mohly využívat i jiné rodiny, ale pouze po dohodě: cizí osoby, které by si chtěly nasbírat piniové oříšky bez povolení, byly odehnány palbou kamenů. Ostatní rostlinné a živočišné zdroje se využívaly společně podle flexibilních nevýlučných práv.

Zřejmě nejmenší míru uplatňování výlučnosti a hlídání svého teritoria bychom našli u peruánských Mačigengů a bolívijských Sirionů z oblastí tropického pralesa. V době, kdy tyto skupiny studovali antropologové, byli Mačigengové málo početným etnikem s řídkým osídlením, neboť předchozí větší populace byla zřejmě zdecimována následkem nemocí, které sem zavlekli Evropané, nebo byla částečně vyhlazena během kaučukového boomu, a dalším důvodem mohlo být i to, že zemědělství v dané oblasti přinášelo jen nízkou úrodu. Mačigengové podnikali sezonní přesuny za divoce rostoucími plodinami a ve vymýceném a vypáleném lese zakládali zahrady, které produkovaly potraviny jen po několik let a nemělo cenu je bránit. Neexistovala zde žádná vyznačená teritoria: teoreticky byly veškeré zdroje všech lesů a řek k dispozici pro všechny Mačigengy. V praxi to fungovalo tak, že skupiny zahrnující vždy několik rodin si záměrně navzájem udržovaly určitou vzdálenost od svých domovských hranic. Obdobně tomu bylo u indiánů Sirionů, jež studoval Allan Holmberg, kteří se živili lovem a sběrem i příležitostným zemědělstvím a žili v tlupách o šedesáti až osmdesáti lidech, jež nevlastnily žádné vymezené teritorium. Avšak pokud jedna tlupa narazila na cizí loveckou stezku, tak v této oblasti nelovila. To znamená, že se tlupy vzájemně a neformálně vyhýbaly jedna druhé.

Přátelé, nepřátelé a cizinci

První kontakty

Obchod a obchodníci

Tržní ekonomiky

Z třetí vlastnosti tržních ekonomik vyplývá čtvrtá vlastnost: většina profesionálních trhů funguje buď trvale, nebo jinak pravidelně a často. Obchody jsou typicky otevřené každý den kromě neděle, farmářské trhy se konají jednou týdně (například ve středu dopoledne). V kontrastu k tomu se většina tradičního obchodu odehrává tak, že se jeho strany scházejí nepravidelně, někdy jen jedenkrát za rok nebo dokonce jednou za několik let.

Tradiční formy obchodu

TABULKA 1.1 Položky obchodované některými tradičními společnostmi

„NEZBYTNOSTI“

„ŠEDÝ STŘED“

„LUXUSNÍ ZBOŽÍ“

Suroviny

Výrobky

Kromaňonci

(Evropa doby ledové)

kámen

lastury, okr, jantar

Daribijové

(Nová Guinea)

sůl

leštěné kamenné sekyry

ptačí peří

Danijové

(Nová Guinea)

sůl, kámen, dřevo

čepele sekyr a teslic, vlákno z kůry

barvené sítě, ozdobené šípy

lastury

Engové

(Nová Guinea)

sůl, kámen, dřevo, bambus

provazy z kůry

prasata

lastury, ptačí peří, rákos, olej z čajovníku australského, okr, bubny

Trobrianďané

(Nová Guinea)

kámen, ryby, jamy

ságo

nádoby, vyřezávané mísy

náhrdelníky a náramky z lastur

Siassijové

(Nová Guinea)

obsidián, taro

ságo, pytle ze síťoviny, luky a šípy, kánoe

nádoby, mísy, prasata, psi, rohože

zuby prasat a psů, barvy, okr, korálky, betelové ořechy, tabák

Kalusové

(Severní Amerika)

nádoby, tulení a velrybí maso

lastury, žraločí zuby

Původní obyvatelé Kamčatky

(Rusko, Sibiř)

maso, houby, kožešiny, zvířecí šlachy a kůže

Afričtí pygmejové

maso, houby, železo, med, zahradní plodiny

sítě, luky, kovové hroty oštěpů

nádoby

tabák, alkohol

!Kungové

(Afrika)

maso, železo, med, kožešiny, kůže

kovové nádoby, keramické nádoby

šípy, oděvy

tabák, náhrdelníky, dýmky, korálky

Andamané

(Asie)

železo, dřevo, med, hlína na keramiku

teslice, provazy, luky a šípy, košíky

lastury, barvy, betelové ořechy

Jolgnuové

(Austrálie)

kovové sekyry, nože, rybářské háčky, hřebíky, oštěpy, kánoe, oděvy, chléb z cykasových semen

trepang

lastury, želví krunýře, tabák, alkohol

Inuité z North Slope

USA, Aljaška

kámen, kožešiny, naplavené dříví, tulení olej, velrybí kůže a tuk, smola

dřevěná plavidla, kostry člunů, pemmikan  (směs ze sušeného masa a ovoce a tuku)

výrobky ze dřeva, výrobky z kamene, kabely

slonovina

Tradiční obchodované položky

Kdo obchoduje s čím?

Malé státečky

Table of Contents

PROLOG: Na letišti

ČÁST I: ROZDĚLENÍ PROSTORU A ROLÍ

KAPITOLA 1: Přátelé, nepřátelé, cizinci a obchodníci

ČÁST II: MÍR A VÁLKA

ČÁST III: MLADÍ A STAŘÍ

ČÁST IV: NEBEZPEČÍ A REAKCE NA NĚ

ČÁST V: NÁBOŽENSTVÍ, JAZYKY A ZDRAVÍ