Jared Diamond

ROZVRAT

Jak se národy vyrovnávají s krizemi

Copyright © 2019 by Jared Diamond. All rights reserved.

Podle anglického originálu Upheaval: Turning Points for Nations in Crisis vydalo v edici H!story nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2020. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení s výjimkou krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Zdeněk Urban

Odpovědná redaktorka Irena Hanušová

Šéfredaktor Marek Vlha

Sazba a grafická úprava David Dvořák

Obálka David Dvořák, fotografie Bundesarchiv, B 145 Bild-P054320, photo: Carl Weinrother

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-rozvrat]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #rozvrat

© Jan Melvil Publishing, 2020

ISBN 978-80-7555-091-0

Tuto knihu věnuji

památce mých rodičů

Louise a Flory Diamondových

a

budoucnosti

mé manželky Marie Cohenové

a synů Maxe a Joshuy Diamondových

PROLOG

Odkaz Cocoanut Grove

DVA PŘÍBĚHY – CO JE KRIZE? – KRIZE JEDNOTLIVCŮ A NÁRODŮ – ČÍM TATO KNIHA JE A ČÍM NENÍ – PLÁN KNIHY

Většina z nás alespoň jednou za život projde osobní krizí. Můžeme ji – ale také nemusíme – zvládnout změnou sebe samých. I národy procházejí krizemi a také ony je změnou sebe samých mohou, ale nemusejí zvládnout. Terapeuti shromáždili o řešení krizí jednotlivců velké množství informací, jak podložených výzkumem, tak neoficiálních. Mohou nám jejich poznatky pomoci při řešení národních krizí?

Tuto knihu začnu dvěma příběhy z mého života, které mi poslouží jako příklady osobní a národní krize. Nejranější, jasně časově zařaditelné a konkrétní vzpomínky dítěte se údajně tvoří ve věku kolem čtyř let – na dřívější události si děti pamatují také, ale nezřetelně. V mém případě uvedené zobecnění platí. Moje první vzpomínka spojitelná s určitým datem totiž souvisí s bostonským požárem v Cocoanut Grove, k němuž došlo krátce po mých pátých narozeninách. Třebaže jsem u požáru (naštěstí) nebyl osobně, prožil jsem ho z druhé ruky prostřednictvím děsivého vyprávění mého otce, který byl lékařem.

Dne 28. listopadu 1942 v přeplněném bostonském nočním klubu zvaném Cocoanut Grove (takto psal název jeho majitel) propukl a rychle se rozšířil požár, při němž došlo k zablokování jediného východu. Neštěstí si vyžádalo celkem 492 obětí, stovky dalších lidí utrpěly zranění následkem přidušení, pohmoždění v tlačenici, vdechnutí kouře či popálení (foto 0.1). Lékaře a nemocnice zahltil příval zraněných a umírajících. Pomoc vyžadovaly ale také psychologické oběti požáru: příbuzní otřesení tím, že jejich manželé, manželky, děti nebo sourozenci zemřeli tak strašnou smrtí, a přeživší požáru traumatizovaní pocitem viny, že zrovna oni zůstali naživu, zatímco stovky jiných návštěvníků klubu zahynuly. Až do 22:15 se jejich životy odvíjely normálně. Všichni měli plnou hlavu víkendových oslav Dne díkůvzdání, utkání v americkém fotbale a odjezdů vojáků do války. Ve 23:00 už byla většina obětí po smrti a životy jejich příbuzných i přeživších se ocitly v hluboké krizi. Jejich osudy vykolejily z předpokládané trajektorie. Styděli se, že zůstali naživu, zatímco jejich blízcí zemřeli. Příbuzní přišli o osoby ústřední pro jejich identitu. Požár otřásl vírou ve spravedlivý svět nejen přeživších, nýbrž i Bostoňanů, kterých se osobně nedotkl (včetně mne jako pětiletého chlapce). Vždyť ti, jež neštěstí postihlo, nebyli zlobivé děti ani zlí lidé. Šlo o normální lidi, kteří si záhubu nijak nezasloužili.

Foto 0.1: Požár v přeplněném bostonském nočním klubu Cocoanut Grove 28. listopadu 1942 způsobil smrt 492 lidí, jeho následky pak vedly k založení krizové psychoterapie.

Některé přeživší a příbuzné neštěstí traumatizovalo na celý zbytek života. Několik jich spáchalo sebevraždu. U většiny však po velmi bolestných týdnech, kdy ještě nedokázali vnitřně přijmout ztrátu, začal pomalý proces truchlení, přehodnocování, přebudovávání životů a zjišťování, že se v jejich světě přece jen nezhroutilo úplně všechno. Mnozí z těch, kdo přišli o manžela či manželku, vstoupili do nového svazku. Identity těchto lidí ale i v nejlepších případech zůstávaly ještě po desetiletí mozaikou nové osobnosti utvořené po požáru Cocoanut Grove a té staré z doby před požárem. Metaforu „mozaiky“, v níž stísněně koexistují nesourodé prvky, použijeme v této knize ve vztahu k jednotlivcům i národům ještě mnohokrát.

Cocoanut Grove představuje extrémní příklad osobní krize. Extrémní v tom smyslu, že neštěstí postihlo najednou velký počet lidí. Jeho dopad byl dokonce tak velký, že vyvolal krizi vyžadující nalezení nových řešení v samotné psychoterapii – o tom se dozvíte více v kapitole 1. Mnozí prožíváme osobní tragédie na vlastní kůži nebo zprostředkovaně skrze zkušenosti příbuzných či přátel. Pro dotčené a okruh jejich příbuzných a přátel jsou tato neštěstí, byť s jedinou obětí, stejně bolestná jako požár Cocoanut Grove pro okruhy 492 obětí.

Srovnejme si to s příkladem národní krize. Na přelomu padesátých a šedesátých let minulého století jsem žil ve Velké Británii. Ač jsme si to ani já, ani moji britští přátelé ještě plně neuvědomovali, tato země v oné době procházela pozvolnou národní krizí. Británie zaujímala vůdčí světové postavení ve vědě a měla nesmírně bohatou kulturní historii, hrdou a jedinečně britskou. Dosud se vyhřívala na výsluní vzpomínek na nejmocnější válečnou flotilu světa, největší bohatství a nejrozsáhlejší impérium v dějinách. V padesátých letech však již bohužel ekonomicky krvácela a ztrácela své impérium i moc. Zmítala se ve vnitřních rozporech týkajících se její role v Evropě. Navíc se potýkala s přetrvávajícími třídními rozdíly a nedávnými vlnami přistěhovalců. Situace vyvrcholila v letech 1956 až 1961, kdy odepsala své zbývající bitevní lodě, zažila první rasové nepokoje a nuceně začala poskytovat africkým koloniím nezávislost. Suezská krize pak naplno odhalila ponižující ztrátu schopnosti Británie jednat nezávisle z pozice světové velmoci. Moji britští přátelé jen s velkými obtížemi nalézali v těchto událostech logiku. Stejně obtížně hledali slova, kterými by toto dění mně, nezorientovanému americkému návštěvníkovi, vysvětlili. Všechny ty rány osudu ještě více podpořily diskuse britských občanů a politiků o národní identitě a roli Velké Británie.

Uplynulo šedesát let. Dnešní Británie je mozaikou svého starého a nového já. Impérium nechala za sebou, stala se multietnickou společností, a aby zmenšila třídní rozdíly, vydala se cestou sociálního státu s velmi kvalitním veřejným školstvím. Už nikdy znovu nenabyla námořní ani ekonomickou nadvládu nad světem a nadále zůstává vnitřně rozpolcena ohledně své role v Evropě (pomysleme na brexit). Přesto patří nadále mezi šest nejbohatších zemí světa, stále je parlamentní demokracií s monarchou bez výkonných pravomocí, má vůdčí světové postavení ve vědě a technologiích a udržuje si jako měnu libru šterlinků, a nikoli euro.

Moje dva příběhy vystihují hlavní téma knihy. Krizím a tlakům vyžadujícím změnu čelí lidé na různých úrovních – jako jednotlivci, týmy, firmy, národy i jako obyvatelstvo celého světa. Krize mohou vzniknout na základě vnějších tlaků: u jednotlivce třeba tím, že jej opustí nebo mu zemře partner, u národa například vyhrožováním či útokem ze strany jiného národa. Vznikají ale také z vnitřních příčin: třeba když člověk onemocní nebo když národ projde občanským konfliktem. Zvládnutí vnějších či vnitřních tlaků vyžaduje selektivní změnu. To platí jak pro jednotlivce, tak pro národy.

Slovo „selektivní“ je zde klíčové. Není totiž ani možné, ani žádoucí, aby jednotlivé osoby či národy zahodily všechno z bývalé identity a změnily se od základu. Krize staví před národy i jednotlivce náročnou výzvu: určit části jejich identity, které jsou funkční a jako takové nepotřebují změnu, a části, které nefungují a změnu tímto vyžadují. Jednotlivci i národy vystavení tlaku musejí poctivě posoudit své schopnosti a hodnoty a rozhodnout, které z nich se hodí i za nových, změněných okolností, a můžou být tudíž zachovány. Zároveň potřebují odvahu rozpoznat, co je nezbytné změnit, mají-li novou situaci úspěšně zvládnout. Jednotlivci i národy musejí najít nová řešení slučitelná s jejich schopnostmi i zbytkem osobnosti a souběžně rozpoznat prvky natolik zásadní pro jejich identitu, že jejich změna nepřichází v úvahu. Na nich je třeba následně stavět.

Výše jsem popsal některé paralely mezi krizemi jednotlivců a národů. Existují ovšem také nápadné rozdíly. I ty musíme zohlednit.

Jak definovat krizi? Začněme původem slova „krize“. Vzniklo z řeckého podstatného jména „krisis“ a slovesa „krino“, jež mají několik vzájemně souvisejících významů: oddělit, rozhodnout, rozlišit a bod zlomu. Krizi tedy můžeme považovat za jakýsi okamžik pravdy, bod zlomu, kdy se podmínky před a po tomto „okamžiku“ od sebe liší „mnohem více“, než před a po „většině“ jiných okamžiků. Slova „okamžik“, „mnohem více“ a „většina“ zde uvádím v uvozovkách. Těžko totiž rozhodnout, jak krátký má být okamžik, jak odlišné mají být změněné podmínky a nakolik vzácnější než většina jiných okamžiků má být bod zlomu, abychom ho nazvali „krizí“, a ne pouhým dalším drobným výkyvem či postupným přirozeným vývojem.

Bod zlomu znamená výzvu. Vytváří tlak směřující k nalezení nových metod zvládnutí daného problému, pokud vyšlo najevo, že ty stávající nestačí. Přijde-li jednotlivec či národ s novými, lepšími metodami, řekneme, že krizi úspěšně vyřešil. V kapitole 1 však uvidíme, že rozdíl mezi úspěšným a neúspěšným řešením často není jednoznačný – úspěch může být jen částečný, nemusí vydržet a tentýž problém může navíc vyvstat znovu. (Vzpomeňte si, jak Velká Británie v roce 1973 „vyřešila“ svoji úlohu ve světě vstupem do Evropského hospodářského společenství a poté se v roce 2017 rozhodla, že z následnické Evropské unie odejde.)1

Vyložme si nastíněný praktický problém názorněji: jak krátký, nakolik zásadní a jak zřídkavý musí bod obratu být, aby bylo užití pojmu „krize“ odůvodněné? Jak často můžeme dění v životě jednotlivce nebo v tisícileté historii nějakého území nazvat „krizí“? Na tyto otázky neexistuje jediná správná odpověď. Ukázalo se, že různé kontexty vyžadují různé odpovědi.

Jedna extrémní pozice vyhrazuje pojem „krize“ jen pro velmi dlouhá období a vzácné dramatické zvraty, k nimž dochází například jen několikrát za život u jednotlivce a jednou za několik století u národa. V souladu s tímto pohledem by třeba historik starého Říma v období po založení Římské republiky kolem roku 509 př. n. l. mohl nazvat „krizí“ jen tři události: první dvě války proti Kartágu (264–241 a 218–201 př. n. l.), nahrazení republiky císařstvím (kolem roku 23 př. n. l.) a invazi barbarských kmenů vedoucí k pádu Západořímské říše (kolem roku 476 n. l.). Onen historik by samozřejmě nepovažoval všechno ostatní mezi lety 509 př. n. l. a 476 n. l. za bezvýznamné, pouze by pojem „krize“ vyhradil pro uvedené tři výjimečné události.

S opačným extrémem pracuje můj kolega z Kalifornské univerzity v Los Angeles (UCLA) David Rigby a jeho spolupracovníci Pierre-Alexandre Balland a Ron Boschma ve své skvělé studii o „technologických krizích“ v amerických městech. Tyto krize pracovně definovali jako období dlouhodobého poklesu počtu patentových přihlášek, přičemž „dlouhodobost“ vyjádřili matematicky. Na základě takového vymezení autoři studie shledali, že americké město prochází technologickou krizí průměrně každých dvanáct let, průměrná krize trvá čtyři roky a průměrné americké město prochází technologickou krizí zhruba tři roky z každého desetiletí. Zjistili také, že jejich definice pomáhá odpovědět na důležitou praktickou otázku: co umožňuje některým americkým městům, ne však jiným, vyhnout se takto definovaným technologickým krizím? Historik starého Říma by události zkoumané Davidem a jeho kolegy smetl ze stolu jako prchavé maličkosti. Výzkumníci by mu zase oponovali tím, že on sám až na tři události zanedbává celých 985 let starořímské historie.

Chci tím říct, že „krizi“ můžeme definovat porůznu – na základě odlišné četnosti výskytu, délky trvání a měřítek dopadu. Zkoumat lze vzácné velké krize i časté malé krize. V této knize používám časové měřítko od několika desetiletí po přibližně jedno století. Všechny probírané země prošly „velkou krizi“ za mého života. Tím ovšem nepopírám, že všechny prošly i častějšími menšími body zlomu.

U krizí jednotlivců i u národních krizí se často zaměřujeme na jediný „okamžik pravdy“: třeba na den, kdy manželka řekne manželovi, že podala žádost o rozvod, nebo (v historii Chile) datum 11. září 1973, kdy chilská armáda svrhla demokratickou vládu a dosavadní prezident spáchal sebevraždu. Jen málo krizí vskutku přijde jako blesk z čistého nebe bez jakýchkoli předzvěstí, jak se stalo v případě obří vlny tsunami na Sumatře, která 26. prosince 2004 znenadání zahubila 200 000 lidí, nebo v případě smrti mého bratrance v nejlepších létech – jeho auto rozdrtil vlak na železničním přejezdu, jeho manželka ovdověla a čtyři děti osiřely. Většina krizí jednotlivců i národů naopak představuje vyvrcholení vývojových změn trvajících řadu let: například dlouhodobých manželských sporů rozvádějícího se páru nebo politických a ekonomických potíží Chile. „Krize“ je náhlé uvědomění si dlouhodobých tlaků, nebo náhlá reakce na tyto tlaky. Takový pohled na krizi zjevně sdílel také australský premiér Gough Whitlam, který (jak uvidíme v kapitole 7) během 19 dnů v prosinci 1972 navrhl celou smršť opravdu velkých změn, přitom však význam svých reforem nepřeceňoval a označoval je za „pouhé uznání toho, co se již stalo“.

Národy nejsou jen pouhým součtem jednotlivců, liší se od nich v mnoha očividných aspektech. Proč přesto nahlížet na národní krize prizmatem krizí jednotlivců? Co takový přístup přináší?

Jedné z výhod si často všímám při rozhovorech o národních krizích s přáteli a studenty: ne-historici mají ke krizím jednotlivců blíže, jsou pro ně pochopitelnější. Perspektiva krize jednotlivce usnadňuje laikům spojit si národní krize s něčím známým, najít v jejich spletitosti logiku.

Na základě zkoumání krizí jednotlivců byl vytvořen průvodce tuctem faktorů, jež nám pomáhají pochopit různá vyústění těchto krizí. Výsledek této práce nám poslouží jako východisko pro navržení odpovídajícího průvodce faktory, které nám umožní porozumět různým vyústěním národních krizí. Uvidíme, že některé faktory lze přímo přenést z krizí jednotlivců na národní krize. Například, jednotlivcům v krizi často pomohou přátelé, národy v krizi zase mohou získat pomoc od svých spojenců. Jednotlivci mohou řešit krize podle modelů vypozorovaných u jiných jednotlivců v analogické situaci, národy si zase mohou vypůjčit a přizpůsobit řešení jiných národů, jež čelily podobným problémům. Jednotlivci v krizi mohou čerpat sebedůvěru z překonání dřívějších krizí a totéž platí o národech.

Výše jsem popsal přímočaré paralely. Jiné faktory osvětlující vyústění krizí jednotlivců sice na národní krize nelze přenést takto přímo, přece však mohou posloužit alespoň jako užitečné metafory naznačující faktory relevantní pro národní krize. Psychoterapeuti například považovali za užitečné definovat vlastnost jednotlivce zvanou „síla ega“. I když národy nemají psychologickou sílu ega, jsme schopni nalézt příbuzný pojem důležitý pro národy – „národní identita“. Dále platí, že svobodu volby jednotlivců při řešení krize často limitují praktická omezení, například odpovědnost za péči o děti či nároky zaměstnání. Jistě, národy nepečují o děti ani nemají pracovní povinnosti. Čelí ale omezením svobody volby z jiných důvodů, například geopolitických nebo souvisejících s národním bohatstvím.

Srovnání oněch dvou druhů krize také umožní ostřeji vidět znaky národních krizí postrádajících obdobu v krizích jednotlivců. K těmto specifickým charakteristikám patří například skutečnost, že národy mají vůdce, zatímco jednotlivci nikoli. Při národních krizích, na rozdíl od těch individuálních, proto vyvstávají otázky o roli vůdcovství. Mezi historiky dlouho probíhala – a stále probíhá – polemika, zda výjimeční vůdci opravdu mění průběh historie (tomuto úhlu pohledu se říká „teorie velkých osobností“), nebo zda by to dopadlo podobně, ať by vládnul kdokoli. (Propukla by druhá světová válka, kdyby v roce 1930 Hitler zahynul při autonehodě, která jej tehdy téměř stála život?) Národy mají politické a ekonomické instituce, jednotlivci nikoli. Řešení národních krizí vždy zahrnuje hromadné interakce a rozhodování na úrovni národa, jednotlivci se naopak mohou často rozhodovat sami. Národní krize lze vyřešit buď násilnou revolucí (například Chile v roce 1973), nebo mírovou evolucí (například Austrálie po druhé světové válce), jednotlivec sám o sobě násilnou revoluci provést nedokáže.

Vyjmenované paralely, metafory a odlišnosti mě přesvědčily o tom, že srovnání s krizemi jednotlivců může mým studentům na UCLA posloužit jako užitečná pomůcka usnadňující pochopení národních krizí.

Čtenáři i recenzenti často během čtení knihy pozvolna dospěli k závěru, že její záběr a přístup k ústřednímu tématu neodpovídají tomu, co čekali nebo si přáli. Jaký tematický záběr a přístup jsem v této knize zvolil a která témata a přístupy jsem do ní naopak nezahrnul?

Obr. 1 Mapa světa

Tato kniha je: komparativní, narativní, průzkumná studie krize a selektivní změny, jež probíhají po řadu desetiletí v sedmi moderních státech, se kterými mám ve všech případech bohatou osobní zkušenost. Na uvedené jevy přitom nahlížím prizmatem selektivní změny v krizích jednotlivců. Dotyčnými státy jsou: Finsko, Japonsko, Chile, Indonésie, Německo, Austrálie a Spojené státy.

Nyní si postupně projdeme, co z výše uvedených slov plyne.

Jedná se o komparativní knihu. Nevěnuje se jen jednomu státu. Abych mohl srovnávat, rozdělil jsem její stránky mezi sedm států. Autoři literatury faktu obvykle stojí před rozhodnutím, zda prezentovat jednotlivé případové studie, nebo srovnávat více případů. Oba přístupy s sebou nesou určité výhody i omezení. Případové studie oproti těm komparativním mohou na dané téma podat na stejném prostoru samozřejmě mnohem podrobnější výklad. Komparativní studie však nabízejí úhel pohledu a poznatky, jež zkoumání jednotlivých případů poskytnout nedokáže.

Historická srovnání nutí k pokládání otázek, které by u případové studie sotva vyvstaly: proč určitý typ události vedl v jedné zemi k výsledku V₁, ale v jiné zemi přinesl zcela odlišný výsledek V₂? Jednosvazková historie americké občanské války, v níž si rád čtu, může například věnovat šest stran průběhu druhého dne bitvy u Gettysburgu, nemůže ale zkoumat třeba otázku, proč na konci americké občanské války, na rozdíl od občanských válek ve Španělsku a Finsku, vítězové ušetřili životy poražených.Autoři případových studií často hovoří o těch komparativních s despektem. Vyčítají jim přílišné zjednodušování a povrchnost. Autoři komparativních studií zase kritizují ty případové – prý totiž nedokážou pojednat o obecnějších otázkách. Jejich úhel pohledu shrnuje bonmot: „Kdo zkoumá jen jednu zemi, nakonec neporozumí žádné.“ Tato kniha je komparativní studie, s výhodami i omezeními z toho plynoucími.

Pojednávám o sedmi státech a velmi jasně si přitom uvědomuji, že každému mohu věnovat jen stručný výklad. Sedím za psacím stolem, otočím hlavu a za sebou na podlaze pracovny vidím tucet stohů knih a studií vysokých až půldruhého metru – každá hromada představuje materiál pro jednu kapitolu. Přemítání o tom, jak zhustit půldruhého vertikálního metru podkladů o poválečném Německu do kapitoly o 11 tisících slovech mi působilo muka. Musím toho tolik vynechat! Ovšem stručnost má i své klady: čtenářům pomáhá srovnat hlavní problémy poválečného Německa a jiných států, aniž by je rozptylovaly či zahlcovaly fascinující podrobnosti, výjimky a různá „pokud“ a „ale“. Čtenáři, kteří by si chtěli téma nastudovat více do hloubky a zjistit ony fascinující podrobnosti, najdou v oddíle Další literatura na konci této publikace seznam knih a článků věnovaných jednotlivým případovým studiím.

Výklad v této knize podávám narativním stylem: vyprávění představuje tradiční styl historiků – jeho počátky sahají až do časů založení historie jako vědního oboru vybudovaného před více než 2 400 lety starořeckými autory Hérodotem a Thúkydidem. Narativní styl znamená, že argumentace probíhá uvažováním v próze, bez rovnic, tabulek čísel, grafů nebo testů statistického významu a jen s malým počtem zkoumaných případů. Tento styl lze uvést do protikladu s velice silným novým kvantitativním přístupem uplatňovaným v moderním společenskovědním výzkumu. Ten intenzivně využívá rovnice, přesně formulované ověřitelné hypotézy, tabulky dat, grafy a velké vzorky (čili mnoho zkoumaných případů), které umožňují uplatnit statistické testy významnosti.

Osobně jsem se naučil velmi si považovat průkaznosti moderních kvantitativních metod. Využil jsem jich ve statistické studii věnované odlesňování na 73 polynéských ostrovech.2 Dovedly mě k závěrům, jaké bych nikdy přesvědčivě nevytěžil z narativního výkladu o odlesňování na několika málo ostrovech. Jako editor jsem se rovněž podílel na knize, v níž někteří další autoři důvtipně využili kvantitativních metod k řešení otázek probíraných donekonečna a bezvýsledně narativními historiky: například zda Napoleonova dobyvačná tažení a politické převraty prospěly následnému ekonomickému rozvoji Evropy.3

Zpočátku jsem doufal, že se mi podaří zahrnout do knihy i moderní kvantitativní metody. Po měsících úsilí jsem však dospěl k závěru, že jej musím přenechat jinému, budoucímu projektu. Tato kniha má za úkol pomocí narativní metody odhalit hypotézy a proměnné, jež se stanou základem pro následnou kvantitativní studii. Vzorek pouhých sedmi států nestačí pro získání statisticky významných výsledků. Čeká nás ještě spousta práce, než se moje narativní kvalitativní pojmy jako „úspěšné řešení krize“ a „poctivé sebehodnocení“ podaří „uchopit matematicky“ čili proměnit je na měřitelné, vyčíslitelné veličiny. Tato kniha je narativním průzkumem, který doufám podnítí budoucí kvantitativní testování.

V této knize probírám z více než 210 států světa pouhých sedm, jež dobře znám. Všechny jsem opakovaně navštěvoval. V šesti z nich jsem dlouho žil, počínaje dobou již před 70 lety, a hovořím nebo jsem hovořil jejich jazyky. Všech sedm jsem si oblíbil a obdivuji je, rád se do nich vracím, v každém z nich jsem byl i v posledních dvou letech. U dvou jsem dokonce vážně uvažoval, že se tam přestěhuji natrvalo. Díky tomu o nich mohu psát se zaujetím a porozuměním a čerpat přitom z vlastních zkušeností a zkušeností mých dlouholetých přátel, kteří tam žijí. Ty překlenují dostatečně dlouhá období na to, abychom se během nich stali svědky velkých změn. Z oněch sedmi států mám omezený přímý osobní kontakt jen s Japonskem – nehovořím jeho jazykem, moje návštěvy trvaly kratší dobu a začaly před pouhými 21 lety. Vyrovnává to však fakt, že jsem v případě této země využil celoživotních zkušeností mých japonských přátel a studentů a také vyženěných příbuzných.

Sedm států, které jsem si na základě osobních zkušeností vybral, samozřejmě nepředstavují náhodný vzorek. Pět z nich patří mezi bohaté průmyslové země, jedna mezi středně bohaté a jen jedna mezi chudé rozvojové země. Žádná neleží v Africe – dvě jsou v Evropě, dvě v Asii a tři zbývající leží po jedné v Severní Americe, Jižní Americe a Austrálii. Odpověď na otázku, nakolik lze moje závěry vyvozené z tohoto nenáhodného vzorku vztáhnout na další státy, přenechávám jiným autorům. Popsané omezení jsem přijal a vybral si právě oněch sedm, protože za rozhodující výhodu považuji možnost probírat jenom ty státy, které znám díky dlouhodobému intenzivnímu osobnímu kontaktu, přátelským vztahům a (v šesti případech) ovládání příslušného jazyka.

Téměř celá tato kniha se týká moderních národních krizí, ke kterým došlo během mého života. Mohu o nich tedy psát z perspektivy současníka. Výjimka, kdy probírám změny z doby před mým narozením, se týká opět Japonska. Věnuji mu celkem dvě kapitoly: jedna pojednává o dnešním Japonsku, druhá o Japonsku v takzvaném období Meidži (1868–1912). Kapitolu o meidžiovském Japonsku jsem zpracoval, neboť představuje mimořádně výrazný příklad vědomé selektivní změny, stále ještě patří do poměrně nedávné minulosti a vzpomínky na meidžiovské období a jeho problémy dosud hrají v současném Japonsku významnou roli.

Národní krize a změny nastávaly samozřejmě i dříve a předestíraly podobné otázky. Ve věci řešení těchto otázek z minulosti nemohu čerpat z vlastní zkušenosti, o dřívějších krizích však pojednává rozsáhlá literatura. Mezi dobře známé příklady patří úpadek a pád Západořímské říše ve čtvrtém a pátém století našeho letopočtu; vzestup a pád státu Zuluů na jihu Afriky v 19. století; Velká francouzská revoluce roku 1789 a následná reorganizace Francie; nebo katastrofická porážka Pruska v bitvě u Jeny v roce 1806, jeho ponížení Napoleonem a zavedení sociálních, správních a vojenských reforem. Po několika letech práce nad touto knihou – v době, kdy jsem už pro ni dokonce vymyslel i název – jsem zjistil, že publikaci s podobným názvem (Crisis, Choice, and Change čili Krize, volba a změna) vydal můj americký vydavatel (Little, Brown) již v roce 1973!4 Tato kniha, na rozdíl od mé, zahrnuje několik případových studií z hlubší minulosti. Vedle toho se liší také v několika dalších základních ohledech. (Jedná se o editovaný sborník příspěvků více autorů, který využíval koncepci „strukturálního funkcionalismu“.)

Profesionální historický výzkum klade důraz na studium archivů čili zkoumání dochovaných původních psaných dokumentů. Každá nová historická studie odůvodňuje své vydání rozborem zatím nevyužitých nebo nedostatečně využitých archivních pramenů, případně novým výkladem archivních pramenů zkoumaných již dříve jinými historiky. Tato kniha se na rozdíl od většiny publikací uvedených v další literatuře na analýze archivů nezakládá. Její přínos tkví v novém pojmovém rámci odvozeném z osobních krizí, otevřeně komparativním přístupu a náhledu na věc vyplývajícím z mých životních zkušeností a ze zkušeností mých přátel.

Tohle není časopisecký článek o aktuálním dění, určený ke čtení po několik následujících týdnů od vydání a poté odsouzený k zastarání. Očekávám, že má kniha zůstane v tisku po několik desetiletí. Tuto samozřejmost uvádím pouze proto, aby vás nezarazilo, že v ní nenajdete nic o konkrétních politických krocích současné Trumpovy administrativy v USA, o způsobu jeho vlády ani o současných rokováních ohledně brexitu ve Velké Británii. Vše, co bych dnes k těmto rychle se vyvíjejícím záležitostem napsal, by mohlo být až trapně překonáno již v době vydání knihy a po desetiletích by nemělo žádnou cenu. Čtenáři, které zajímá prezident Trump, jeho politické postupy či brexit, jistě najdou dostatek literatury na daná témata jinde. Kapitola 9 a kapitola 10 této knihy nicméně mají co říct k závažným problémům USA projevujícím se v posledních dvou desetiletích a žádajícím si pod současnou administrativou ještě více pozornosti než kdy dříve. S těmito potížemi se USA budou pravděpodobně potýkat ještě v příštím desetiletí.

Na řadě je průvodce samotnou knihou. V první kapitole proberu osobní krize, ostatní věnuji národním krizím. Všichni víme, ať už z vlastních zkušeností nebo zkušeností příbuzných a přátel, že vyústění krizí bývají velmi různorodá. V nejlepších případech se lidem podaří vymyslet nové, lepší metody zvládnutí krize, takže z ní nakonec vyjdou posíleni. V nejsmutnějších případech je situace zahltí a oni se vrátí ke starým způsobům čelení krizi, nebo přijmou nové, ještě horší způsoby. Někteří dokonce spáchají sebevraždu. Psychoterapeuti nalezli řadu faktorů ovlivňujících pravděpodobnost úspěšného vyřešení osobní krize. Tucet z nich proberu v první kapitole. Poté přezkoumám paralelní faktory ovlivňující vyústění národních krizí.

Možná jste si teď zklamaně povzdechli: „Tucet faktorů. Kdo si to má zapamatovat? Nešlo by to omezit jen na pár?“ Odpovídám: okrojit vyústění lidských životů nebo historii států na několik hesel by bylo absurdní. Kdybyste měli tu smůlu a vzali do rukou knihu tvrdící, že se jí to povedlo, dál ji nečtěte a rovnou ji zahoďte. Kdybyste na druhou stranu měli tu smůlu a vzali do rukou knihu, která vás provede všemi 76 faktory působícími na řešení krizí, také ji rovnou zahoďte. Určit v oné nekonečné složitosti života priority a zpracovat je do stravitelné podoby má za úkol autor, nikoli čtenář. Zaměření se na tucet faktorů podle mě představuje přijatelný kompromis mezi těmito dvěma extrémy: zaručuje dostatečně podrobné vysvětlení skutečnosti, aniž se výklad stane rozvláčným seznamem položek užitečným zajisté pro nákupy, nikoli však pro snahu porozumět světu.

Po úvodní kapitole následují tři dvojice kapitol. Každý pár se věnuje jinému druhu národní krize. První se týká krizí, jež propukly jako náhlý rozvrat vyprovokovaný otřesem způsobeným jinou zemí, a zaměřuje se na dva státy (Finsko a Japonsko). Také druhá dvojice pojednává o náhlých krizích, avšak s vnitrostátními příčinami (Chile a Indonésie). Poslední dvojice líčí krize, jež „nevybouchly“, ale narůstaly pozvolna (Německo a Austrálie) zejména v důsledku tlaků vyvolaných druhou světovou válkou.

Finská krize (kapitola 2) propukla 30. listopadu 1939 masivním útokem Sovětského svazu. V následující zimní válce Finsko opustili prakticky všichni potenciální spojenci a země utrpěla těžké ztráty, přesto si zachovala nezávislost vůči Sovětskému svazu, jehož obyvatelstvo přečíslovalo finské v poměru 40 ku 1. O dvacet let později jsem ve Finsku strávil léto, hostili mě veteráni, vdovy a sirotci zimní války. Onen vojenský konflikt po sobě zanechal výraznou selektivní změnu, která z Finska učinila velmi specifickou mozaiku, směsici kontrastujících prvků: malá bohatá liberální demokracie, která razí zahraniční politiku usilující o získání důvěry zbídačené, obří a zpátečnické sovětské diktatury. Mnoho Nefinů považovalo tuto politiku za hanebnou a odsuzovalo ji jako „finlandizaci“. Nedokázali totiž pochopit historické důvody jejího přijetí. K nejsilnějším momentům mého letního pobytu ve Finsku patřila situace, kdy jsem jako neznalý věci vyjádřil podobné názory v rozhovoru s veteránem zimní války – zdvořile mi vysvětlil trpká poučení, jichž se Finům dostalo, když jim tehdy jiné národy odepřely pomoc.

Druhá z krizí vyprovokovaných vnějším otřesem se týkala Japonska. Dlouho udržovaná politika izolace této země od vnějšího světa skončila 8. července 1853, kdy do ústí Tokijského zálivu vplula flotila amerických válečných lodí a požadovala uzavření smlouvy a přiznání práv na vstup lodím a námořníkům USA (kapitola 3). Tato událost v konečném důsledku vedla ke svržení dosavadního japonského vládního systému, vědomému přijetí programu drastických a dalekosáhlých změn a zároveň stejně vědomé volbě uchovat si mnoho tradičních znaků. Díky nim je dodnes Japonsko nejosobitější bohatou průmyslovou zemí. Japonská proměna probíhající několik desetiletí po připlutí americké flotily, v takzvaném období Meidži, představuje názornou ukázku celé řady faktorů známých z osobních krizí působících na národní úrovni. Rozhodovací procesy a výsledné vojenské úspěchy meidžiovského Japonska nám formou protikladu pomohou pochopit, proč v 30. letech minulého století učinilo Japonsko odlišná rozhodnutí vedoucí k jeho drtivé porážce ve druhé světové válce.

Tématem kapitoly 4 je Chile, první z dvojice zemí, jejichž krize vypukly z vnitřních příčin. Vyvolal je rozpad politického kompromisu mezi občany. Dne 11. září 1973 po několika letech politického patu svrhl vojenský puč demokraticky zvolenou vládu prezidenta Allendeho. Vůdce puče generál Pinochet pak zůstal u moci téměř 17 let. V době mého pobytu v Chile několik let před touto událostí moji chilští přátelé nepředvídali ani samotný puč, ani světové rekordy v sadistickém mučení, jež překonávala Pinochetova vláda. Naopak mi hrdě vysvětlovali dlouhé demokratické tradice Chile, zcela nepodobné tradicím ostatních jihoamerických zemí. Dnešní Chile je v Jižní Americe znovu demokratickou výjimkou, avšak selektivně změněnou. Zahrnuje prvky Allendeho i Pinochetova modelu. Právě chilská kapitola děsila mé přátele v USA během připomínkování rukopisu této knihy nejvíce – zejména pak rychlost a úplnost přeměny demokracie v sadistickou diktaturu.

S kapitolou o Chile tvoří dvojici kapitola 5 o Indonésii. Také tam vyústil rozpad politického kompromisu mezi občany do vnitřní exploze, pokusu o puč. Došlo k němu 1. října 1965. Indonéský puč však dopadl zcela opačně než ten chilský: jeho potlačení vedlo ke genocidní likvidaci frakce, která pokus o puč údajně podporovala. Také s ostatními státy, o nichž v knize píšu, Indonésie kontrastuje: z celé sedmičky je nejchudší, nejméně industriální a nejméně pozápadněná. Má také nejmladší národní identitu, která se upevňovala teprve během 40 let, kdy jsem tam pracoval.

Další dvě kapitoly (6 a 7) pojednávají o Německu a Austrálii. Jejich krize se odvíjely zdánlivě pozvolna, nepropukly náhle. Někteří čtenáři proto mohou váhat: Je vůbec vhodné užívat pojmu „krize“ či „rozvrat“ u tak pomalého vývoje událostí? I kdybychom zde upřednostnili jiný pojem, stále mi připadá užitečné nahlížet na ně v témže rámci, jaký uplatňuji při rozboru náhlejších přechodů. I ony totiž předestírají stejné otázky týkající se selektivní změny a ukazují na stejné faktory ovlivňující vyústění krize. Navíc, rozdíl mezi „náhlými krizemi“ a „postupnou změnou“ je spíše nejasný než ostře vymezený: jedno se přelévá do druhého. Dokonce i u náhlých přechodů, jako v případě Chile, vedla k puči desetiletí pozvolně narůstajícího napětí a po nich následovala desetiletí pozvolných změn. Vývoj krizí v kapitole 6 a kapitole 7 proto líčím jen jako „zdánlivě“ pozvolný. Vždyť německá poválečná krize započala tím nejtraumatičtějším zpustošením, jaké kdy kterákoli ze zemí probíraných v této knize zakusila: Německo bylo k 8. květnu 1945, kdy kapitulovalo ve druhé světové válce, zruinované. Také krize poválečné Austrálie se sice odvíjela pozvolna, ale začala třemi šokujícími vojenskými porážkami během necelých tří měsíců.

Z mých dvou zemí, jež prošly pozvolnou krizí, nejprve píšu o Německu po druhé světové válce (kapitola 6). V dané době tato země čelila souběžně problémům dědictví éry nacismu, neshodám ohledně hierarchického uspořádání společnosti a traumatu politického rozdělení na západní a východní část. Z komparativního hlediska mezi hlavní znaky řešení krize v poválečném Německu patří: mimořádně intenzivní mezigenerační spory, silná geopolitická omezení a proces smíření s národy, jež se staly oběťmi německých válečných zvěrstev.

Jako druhý příklad pozvolných změn uvádím Austrálii (kapitola 7). Za 55 let, co ji navštěvuji, stihla zcela přepracovat svou národní identitu. Když jsem do ní v roce 1964 přijel poprvé, budila dojem odlehlé britské výspy v Tichomoří. Svou identitu dosud odvozovala od Velké Británie a dosud také vedla politiku takzvané bílé Austrálie omezující nebo vylučující přijímání neevropských přistěhovalců. Ve skutečnosti však Austrálie čelila krizi identity: znaky jako „bílá“ a „britská“ totiž stále silněji odporovaly zeměpisné poloze Austrálie, potřebám její zahraniční politiky, obranné strategie a ekonomiky, jakož i složení obyvatelstva. Dnes se obchod a politika Austrálie orientují na Asii, australská města a univerzitní kampusy jsou plné Asijců a australští voliči jen velmi těsně zamítli v referendu odmítnutí britské královny jako australské hlavy státu. Stejně jako v Japonsku období Meidži nebo Finsku byly i zde změny selektivní: Austrálie zůstává parlamentní demokracií s angličtinou jako oficiálním jazykem a velkou většinou obyvatelstva britského původu.

Všechny uvedené národní krize jsou obecně známé a vyřešené (nebo dlouhodobě řešené), což nám umožňuje zhodnotit, jak dopadly. Poslední čtyři kapitoly líčí přítomné a budoucí krize, jejichž vyústění neznáme. Tuto část knihy začínám Japonskem (kapitola 8), probíraným rovněž ve 3. kapitole, které dnes čelí řadě zásadních problémů. Některé z nich si většina japonských občanů a jejich vláda uvědomuje, jiné nikoli. Některé z nich Japonci dokonce popírají. V případě těchto problémů dnes nevidíme žádné posuny směrem k řešení. Budoucnost Japonska je otevřená, záleží na jeho lidu. Pomohou dnes současnému Japonsku k úspěchu vzpomínky na to, jak v období Meidži odvážně překonalo tehdejší krizi?

Následující dvě kapitoly (kapitola 9 a kapitola 10) se týkají mé vlasti, Spojených států. Poukazuji v nich na čtyři narůstající krize, jež by v horizontu příštího desetiletí mohly po chilském vzoru podkopat americkou demokracii a sílu. Neobjevil jsem je samozřejmě sám – o všech čtyřech otevřeně polemizuje mnoho Američanů. Rovněž pocit krize je dnes v USA značně rozšířený. Mám dojem, že ani jeden z těch čtyř problémů nesměřuje v současné době k řešení, všechny se naopak ještě prohlubují. Přesto mohou USA, podobně jako Japonsko období Meidži, vzpomínat na úspěšné zvládnutí krizí. Zvláště na naši dlouhou a mučivou občanskou válku a na náhlé vytržení z mezinárodní politické izolace a vstup do druhé světové války. Pomohou nyní tyto vzpomínky mé zemi uspět?

Nakonec přichází na řadu celý svět (kapitola 11). Z problémů, kterým dnes čelí, bychom sestavili nekonečný seznam. Já se soustředím na čtyři. Pokračovaní aktuálních trendů, jež s nimi souvisí, může podle mě v průběhu několika příštích desetiletí ohrozit životní úroveň všech lidí. Japonsko a USA mají dlouhou historii národní identity, nezávislé vlády i vzpomínky na úspěšné kolektivní konání. Světu jako celku naproti tomu taková historie chybí. Podaří se mu, když teď poprvé čelí potenciálně celosvětově osudovým problémům, vyřešit krizi i bez inspirujících vzpomínek?

Kniha končí Epilogem, v němž pohlédnu na naši studii sedmi národů a světa ve světle zmíněného tuctu faktorů. Potřebují národy k mobilizaci pro podstoupení velkých změn krize? Přeměnu krátkodobé psychoterapie podnítil šok z požáru Cocoanut Grove. Dokážou národy rozhodnout o své přeměně bez šoku typu Cocoanut Grove? Kromě toho se zamýšlím nad tím, zda mají vůdci rozhodující vliv na historii; naznačuji směry budoucích výzkumů; a navrhuji typy lekcí, z nichž se můžeme díky zkoumání historie poučit. Pokud se lidé, nebo i jen jejich političtí vůdci, rozhodnou hloubat nad minulými krizemi, získané poznání by mohlo pomoci vyřešit také krize přítomné a budoucí.

ČÁST I

JEDNOTLIVCI

KAPITOLA 1

Osobní krize

OSOBNÍ KRIZE – TRAJEKTORIE – JAK ZVLÁDAT KRIZE – FAKTORY OVLIVŇUJÍCÍ VYÚSTĚNÍ KRIZÍ – NÁRODNÍ KRIZE

Ve věku pouhých 21 let jsem prožil nejnáročnější krizi svého profesního života. Vyrostl jsem v Bostonu jako nejstarší dítě vzdělaných rodičů. Otec byl profesor na Harvardově univerzitě a matka lingvistka, pianistka a učitelka. Oba ve mně povzbuzovali lásku k učení. Chodil jsem na skvělou střední školu (Roxbury Latin School), poté na skvělou univerzitu (Harvard College). Ve škole se mi dařilo, všechny předměty jsem zvládal dobře. Ještě jako student jsem dokončil a uveřejnil dva laboratorní výzkumné projekty a absolvoval mezi nejlepšími v ročníku. Po příkladu otce lékaře a vlivem úspěchu se studentským výzkumem jsem se rozhodl udělat si doktorát ve fyziologické vědecké laboratoři. Na doktorské studium jsem se přesunul na Cambridgeskou univerzitu v Anglii, v té době světovou špičku v oboru fyziologie. Do Cambridge mě to táhlo i z jiných důvodů. Měl jsem první příležitost žít daleko od domova, cestovat po Evropě a mluvit při tom cizími jazyky, jichž jsem se do té doby stihl z učebnic naučit už šest.

Brzy jsem zjistil, že doktorské studium v Anglii pro mě bude mnohem těžší než výuka v Roxbury Latin a na Harvardu, ba i než studentský výzkum. Mým školitelem v Cambridgi, s nímž jsem sdílel laboratoř a pracovnu, byl přední fyziolog. Právě začínal pracovat na výzkumu tvorby elektřiny u paúhořů elektrických. Chtěl po mně, abych měřil pohyby nabitých částic (sodíkových a draslíkových iontů) přes membrány úhořů, které produkují elektřinu. To ovšem vyžadovalo navržení a zhotovení nezbytného experimentálního vybavení. Já ale nikdy nevynikal manuální zručností. Bez cizí pomoci jsem nezvládl na střední škole ani sestavit jednoduchý radiopřijímač. Neměl jsem nejmenší ponětí, jak navrhnout komoru pro zkoumání paúhořích membrán, a tím méně, jak zhotovit cokoli třeba jen trochu složitějšího, co by zahrnovalo elektřinu.

Na Cambridge jsem přišel s vřelým doporučením svého výzkumného vedoucího z Harvardu. Nyní jsem však já i můj cambridgeský vedoucí jasně viděli, že jsem selhal. Jako spolupracovník při výzkumu jsem mu byl k ničemu. Vydělil mi jinou laboratoř, kde jsem si měl pro sebe vymyslet výzkumný projekt.

Snažil jsem se najít projekt lépe odpovídající mé technické neschopnosti. Chytil jsem se nápadu provést výzkum přenosu sodíku a vody jednoduchým orgánem podobným váčku – žlučníkem. Vystačil jsem si se zcela elementární technikou: stačilo každých 10 minut zavěsit rybí žlučník plný tekutiny na přesné váhy a zvážit vodu ve žlučníku. Tohle jsem zvládl dokonce i já! Žlučník sám o sobě není zas tak důležitý, patří ale do třídy tkání nazývaných epitely, která zahrnuje mnohem významnější orgány, například ledviny a střeva. Všechny epitelové tkáně známé v roce 1959, jež přenášely vodu a ionty tak jako žlučník, vytvářely v souvislosti s přenosem nabitých iontů elektrické napětí. Kdykoli jsem se však pokusil naměřit napětí napříč žlučníkem, vycházela mi nula. Tehdy to znamenalo pouze jednu ze dvou věcí: buď jsem nezvládl ani primitivní technologii postačující k zjištění napětí napříč žlučníkem, nebo jsem nějak způsobil, že tkáň odumřela a přestala fungovat. Ať tak či onak, jako laboratorní fyziolog jsem zase zklamal.

Míra mé demoralizace ještě stoupla, když jsem se v červnu 1959 zúčastnil prvního kongresu organizace International Biophysical Society (Mezinárodní biofyzikální společnosti) uspořádaného v Cambridgi. Své výzkumy tam prezentovaly stovky vědců z celého světa, já neměl co prezentovat. Připadal jsem si pokořený. Zvykl jsem si patřit mezi nejlepší v ročníku, teď jsem byl nikdo.

Začal jsem vážně pochybovat o tom, zda bych se měl o kariéru ve vědeckém výzkumu vůbec pokoušet. Opakovaně jsem si přečetl slavnou knihu Henryho Davida Thoreaua Walden aneb život v lesích. Poselství, které jsem v ní pro sebe našel, mnou otřáslo: skutečnou motivací vědeckého bádání je egoistické úsilí získat uznání jiných vědců. (Ano, pro většinu vědců je opravdu právě to velkou motivací!) Thoreau ovšem takové pohnutky rázně odmítá jako prázdnou záminku. Hlavní poselství knihy znělo: Měl bych si rozmyslet, co od života opravdu chci, a neměl bych se nechat svádět marností uznání. Mé pochybnosti ohledně pokračování ve výzkumu v Cambridgi Thoreau jen posílil. Blížil se okamžik rozhodnutí: koncem léta měl začít druhý ročník mého doktorského studia, a pokud jsem chtěl pokračovat, měl jsem se znovu zapsat.

Na konci června jsem odjel na měsíční prázdniny do Finska. Byl to nádherný a hluboký zážitek, který proberu v následující kapitole. Ve Finsku jsem se poprvé učil jazyk, obtížnou a nádhernou finštinu, nikoli z knih, nýbrž pouze nasloucháním a mluvením s lidmi. Zamiloval jsem si to. Ve stejné míře, v jaké mi můj fyziologický výzkum přinášel deprese a neúspěchy, mi nová zkušenost s finštinou přinášela uspokojení a zdar.

Na konci měsíce ve Finsku jsem vážně uvažoval o zanechání kariéry na poli vědy nebo vůbec v jakékoli akademické disciplíně. Říkal jsem si, že bych mohl odjet do Švýcarska, oddat se své lásce k jazykům a jazykovému nadání a stát se konferenčním tlumočníkem v Organizaci spojených národů. To by ovšem znamenalo obrátit se zády k životu zasvěcenému vědeckému bádání, tvořivému myšlení a akademické slávě, jež jsem si pro sebe po vzoru svého otce vysnil. Jako tlumočník bych nebyl dobře placen. Alespoň bych ale dělal něco, o čem jsem si myslel, že by mě bavilo a v čem bych byl dobrý. Tak se mi to alespoň tehdy jevilo.

Má profesní krize vyvrcholila po návratu z Finska. V Paříži jsem se sešel s rodiči (které jsem neviděl už asi rok) a strávil s nimi týden. Řekl jsem jim o svých praktických a filozofických pochybnostech týkajících se mé kariéry ve výzkumu a o tom, že zvažuji profesi tlumočníka. Muselo být pro ně bolestné vidět, jak jsem zmatený a ztrápený. Bůh jim žehnej za to, že mě vyslechli a nezneužili onu chvíli k tomu, aby mě instruovali, co mám dělat.

Krize se vyřešila jednoho rána, když jsem s rodiči seděl na lavičce v jistém pařížském parku a znovu jsme probírali otázku, zda mám úplně zanechat vědy, nebo v ní pokračovat. Otec mi nakonec opatrně, aniž by na mně při tom tlačil, předestřel jeden návrh. Chápal, že mám pochybnosti o vědecké dráze. Měl jsem ale za sebou teprve první rok doktorského studia a zkoumání žlučníku jsem se věnoval teprve několik měsíců. Nebylo by předčasné vzdávat se takhle brzy plánované celoživotní kariéry? Proč se nevrátit do Cambridge a nedat tomu ještě jednu šanci. Co takhle věnovat ještě půlrok řešení problémů s výzkumem žlučníku? Když se to nepodaří, mohu studia nechat na jaře 1960. Nemusím udělat nezvratné velké rozhodnutí hned teď.

Otcův návrh mi připadal jako záchranné lano hozené tonoucímu. Měl jsem dobrý důvod (dát tomu jen ještě jeden půlrok) pro odklad velkého rozhodnutí. Nebylo na tom nic zahanbujícího. Toto řešení mne nezvratně nezavazovalo ke kariéře ve vědeckém výzkumu. Stále jsem se mohl za půl roku vydat cestou konferenčního tlumočení.

Tím se to rozuzlilo. Vrátil jsem se na Cambridge do druhého ročníku a pokračoval ve výzkumu žlučníku. Dva mladí členové katedry fyziologie, jimž za to budu navěky vděčen, mi pomohli vyřešit technické potíže. Konkrétně, díky jednomu z nich jsem si uvědomil, že má metoda měření elektrického napětí napříč žlučníkem byla naprosto v pořádku. Žlučník za určitých podmínek skutečně vyvíjel napětí, které jsem dokázal změřit (takzvaný difuzní potenciál a potenciál proudění). Věci se pouze měly tak, že žlučník nevyvíjel napětí při přenosu iontů a vody, a to z té pozoruhodné příčiny, že (unikátně mezi tehdy známými přenosovými epitely) rovným dílem přenášel kladné i záporné ionty. Nepřenášel tedy žádný úhrnný elektrický náboj a nevyvíjel žádné přenosové napětí.

Má zjištění týkající se žlučníku začala zajímat jiné fyziology, a vzrušovala dokonce i mě samotného. Úspěch experimentů se žlučníkem úplně vymazal mé nekonečné filozofické úvahy nad marností uznání ze strany ostatních vědců. V Cambridgi jsem strávil celkem čtyři roky, dokončil doktorát, poté se vrátil do USA, získal dobré zaměstnání na univerzitě, kde jsem prováděl výzkum a vyučoval fyziologii (nejprve na Harvardu a poté na UCLA). Stal se ze mě velmi úspěšný fyziolog.

Takto proběhla má první velká profesní krize – běžný typ osobní krize. Pochopitelně nešlo o mé poslední životní rozcestí. Později jsem prožil další dvě mnohem mírnější profesní zvraty kolem let 1980 a 2000. Ty souvisely se změnou zaměření mého výzkumu. Čekaly mě ale i jiné vážné osobní krize: ty spojené se vstupem do prvního manželství a (po sedmi a půl roce) s rozvodem. Ona první profesní krize však pro mě byla unikátní svými specifickými okolnostmi: pochybuji, že někdo jiný v celých dějinách lidstva někdy zápolil s otázkou, zda zanechat fyziologického výzkumu žlučníku ve prospěch konferenčního tlumočení. Jak ovšem za chvíli uvidíme, otázky, jež mi má profesní krize z roku 1959 předkládala, jsou zcela typické pro osobní krize obecně.

Tak jako já v roce 1959, téměř všichni čtenáři této knihy zažili nebo zažijí rozvrat vedoucí ke vzniku osobní „krize“. Když ji prožíváte, neřešíte akademické otázky o tom, jak „krizi“ definovat. Víte, že ji prožíváte. Později, až přejde a vy se ve volné chvilce nad tím vším zamyslíte, možná ji zpětně vymezíte jako situaci, kdy jste se ocitli tváří v tvář důležité výzvě, která byla podle vás nepřekonatelná vašimi běžnými metodami řešení problémů. Úporně jste se snažili osvojit si nové metody. Stejně jako tehdy já, i vy jste zpochybňovali svou identitu, hodnoty a pohled na svět.

Zajisté jste už viděli, jak osobní krize vznikají v různých formách a z různých příčin i jak se následně různými způsoby vyvíjejí. Někdy na sebe berou podobu nepředvídatelného šoku, tak je tomu třeba v případě náhlé smrti milované osoby, okamžité výpovědi ze zaměstnání, vážné nehody nebo přírodní katastrofy. Výsledná ztráta vás může uvrhnout do krize nejen pro své praktické důsledky (například ztrátu partnera), ale i kvůli emocionální bolesti a ráně zasazené vaší představě o spravedlnosti světa. Ne jinak tomu ostatně bylo u příbuzných a dalších blízkých obětí požáru Cocoanut Grove. Jindy mají krize podobu problému, který narůstá pomalu tak dlouho, dokud jednou nevybouchne. Příkladem může být rozpad manželství, chronická vážná nemoc dotyčné osoby nebo někoho blízkého nebo třeba problém související s penězi či s kariérou. Existují také krize spjaté s vývojem člověka. Ty obvykle vznikají během velkých životních proměn, jako je dospívání, střední věk, odchod do důchodu a stáří. V krizi středního věku vás může například ovládnout pocit, že už máte nejlepší léta za sebou, a tak se začnete úporně snažit najít si uspokojivé cíle pro zbytek života.

Tak vypadají různé formy osobní krize. Mezi její nejběžnější příčiny patří vztahové problémy: rozvod, rozpad blízkého vztahu nebo hluboká nespokojenost vedoucí vás či vašeho partnera k otázce, zda má smysl ve vztahu pokračovat. Lidi procházející rozvodem se často sami sebe ptají: Co jsem udělal či udělala špatně? Proč mě chce manžel či manželka opustit? Proč jsem si tak špatně vybral? Co mohu příště udělat jinak? Čeká mě vůbec ještě nějaké příště? Stojím vůbec za něco, když nedokážu zvládnout ani vztah s tou nejbližší osobou, kterou jsem si navíc sám vybral?

Vedle vztahových problémů patří k častým příčinám osobních krizí smrt a nemoc našich milovaných, vlastní zdravotní potíže, problémy související s prací nebo s finančním zajištěním. Ještě jiné krize se týkají náboženství: lidé věřící po celý život zjistí, že je sužují pochybnosti, nebo (naopak) nevěřící shledají, že je náboženství přitahuje. Všechny tyto typy krize bez ohledu na jejich příčinu spojuje vědomí dané osoby, že něco důležitého v jejím přístupu k životu prostě nefunguje a měla by proto najít nový, lepší přístup.

Podobně jako tomu bývá u mnoha jiných lidí i můj zájem o osobní krize probudily právě ty, jimiž jsem sám prošel nebo jež jsem viděl u mých přátel a příbuzných. Tuto běžnou motivaci v mém případě dále podnítila profese mé manželky Marie, klinické psycholožky. Během prvního roku našeho manželství docházela na praxi do komunitního centra duševního zdraví, k němuž patřila klinika nabízející lidem v krizi krátkodobou psychoterapii. Klienti přicházeli nebo volali, když je zahltila velká výzva, na kterou sami nestačili. Dveře recepce se otevřely nebo zazvonil telefon a další klient vstoupil nebo začal hovořit. Klinický poradce nikdy předem nevěděl, jakému typu problému daná osoba čelí. Věděl jediné: tento klient, stejně jako všichni před ním, se ocitl ve stavu akutní osobní krize. Upadl do něho, když si přiznal, že už si nadále nevystačí se svými zavedenými způsoby zvládání problémů.

Výsledky konzultačních sezení v zdravotnických centrech nabízejících krizovou terapii bývají velmi proměnlivé. V těch nejhorších případech se klienti pokusí o sebevraždu. Jindy nedokážou vymyslet novou, skutečně funkční metodu zvládaní problémů a vrátí se do zajetých kolejí. Takovým lidem hrozí, že zůstanou natrvalo poznamenaní smutkem, hněvem nebo frustrací. V nejlepších případech však klient objeví nový, lepší způsob zvládání problémů a z krize vyjde silnější než dříve. Tento výsledek se zrcadlí v čínském znaku, který se vyslovuje „wej-ťi“ a překládá se jako „krize“. Skládá se ze dvou dílčích znaků: „wej“ znamenajícího „nebezpečí“ a „ťi“ znamenajícího „klíčová událost“, „kritický bod“ či „příležitost“. Podobnou myšlenku ostatně vyjádřil německý filozof Friedrich Nietzsche ve svém proslulém hesle: „Co mě nezabije, to mě posílí.“ V témže duchu se nese rovněž bonmot Winstona Churchilla: „Nikdy nepromarněte dobrou krizi!“

Psychoterapeuti a kliničtí poradci pomáhající lidem v akutní osobní krizi vypozorovali, že k průlomu většinou dochází přibližně v průběhu šesti týdnů. Během tohoto krátkého přechodového období zpochybňujeme svá dosud hýčkaná přesvědčení a jsme daleko přístupnější změně sebe sama než v předchozím dlouhém období relativní stability. Žít zcela bez metod zvládání problémů nevydržíme o mnoho déle, třebaže zármutek, utrpení, nezaměstnanost či zlost mohou přetrvávat. Během oněch šesti týdnů buď objevíme nový způsob zvládnutí problému, který se nám nakonec osvědčí, nebo se vydáme cestou nového, avšak nevhodného způsobu zvládnutí problému, případně se vrátíme ke svým starým, nefunkčním metodám.

Z uvedených postřehů o akutních krizích samozřejmě nevyplývá, že naše životy kopírují zjednodušený model: (1) utrpíte šok a nastavíte si budík na šest týdnů; (2) uznáte dřívější metody zvládání problémů za nevhodné; (3) hledáte nové metody; (4) budík zazvoní: buď to vzdáte a vrátíte se zpátky, nebo uspějete, krize je vyřešena a vy žijete šťastně navěky. Takhle to nefunguje. Mnohé životní změny se odvíjejí pozvolna, bez akutní fáze. Řadu hrozících nebo narůstajících problémů navíc úspěšně odhalíme a vyřešíme dříve, než se z nich stanou krize a zahltí nás. Dokonce i akutní fáze může plynule přejít do dlouhého pomalého přebudovávání. To platí zvláště u krizí středního věku. Počáteční výbuch nespokojenosti a záblesky řešení bývají akutní, uvedení nové metody do praxe však může trvat roky. Řešení krize také nemusí být trvalé. Vezměme si třeba manželský pár, který projde vážnou krizí a vyhne se rozvodu. I jejich nové řešení může časem přerůst ve spor, který vyústí do stejného nebo podobného problému. Osoba, jež čelila jednomu typu krize, zase může narazit na novou výzvu a je nucena řešit jinou krizi – to se stalo i mně. Veškeré popsané výhrady přesto nic nemění na tom, že mnozí z nás procházejí osobními krizemi přibližně v popsaném sledu.

Jak pracuje psychoterapeut s člověkem, který se ocitl v krizi? Tradiční metody dlouhodobé psychoterapie se ve snaze pochopit původ současných problémů často soustřeďují na zážitky z dětství. Pro řešení krize se ale takový postup nehodí – je příliš pomalý. Krizová terapie se proto soustřeďuje přímo na samotnou krizi. Její metodiku vypracoval psychiatr dr. Erich Lindemann nedlouho po požáru Cocoanut Grove, v době, kdy bostonské nemocnice čelily nejen lékařské výzvě: zachraňovat životy stovek vážně raněných a umírajících, nýbrž i psychologické výzvě: pomoci ještě většímu počtu přeživších, příbuzných a přátel obětí vypořádat se s žalem a pocity viny. Tito rozrušení lidé se sami sebe ptali: Proč svět dovolil, aby se taková věc stala? Proč jsem zůstal naživu a má milovaná osoba právě zemřela strašnou smrtí uhořením, pošlapáním nebo udušením? Jeden muž zmítaný pocity viny, který si vyčítal, že vzal svou nyní již zesnulou manželku do Cocoanut Grove, vyskočil z okna, aby se s ní spojil ve smrti. Lidem popáleným při požáru pomáhali chirurgové. Jaké pomoci se ale mělo dostat jeho psychologickým obětem? Požár Cocoanut Grove uvrhl do krize samotnou psychoterapii. Stál ale také u zrodu krizové terapie.

Lindemann ve snaze pomoci obrovskému počtu traumatizovaných lidí začal vyvíjet přístup, který dnes nazýváme „krizová terapie“. Ten brzy našel uplatnění i jinde než při řešení následků katastrofy Cocoanut Grove – rozšířil se na další výše uvedené typy akutních krizí. Metody krizové terapie pak v desetiletích následujících po roce 1942 zkoumali a rozvíjeli další psychoterapeuti. Dnes se používají a vyučují na mnoha klinikách, včetně té, kde získávala odbornou praxi Marie. Klíčovým rysem krizové terapie v podobě, do níž se vyvinula, je její krátkodobost. Sestává totiž jen asi ze šesti sezení konaných jednou týdně. Ve svém součtu tedy překlenuje přibližné období akutního stadia krize.

Když člověk poprvé upadne do stavu krize, obvykle ho zmáhá pocit, že se mu v životě nic nedaří. Dokud takové ochromení trvá, těžko se mu situaci řeší postupným odbouráváním jednoho problému za druhým. Prvním krokem psychoterapeuta nebo osoby, která řeší přiznanou krizi samostatně či s pomocí přátel, je tedy překonání tohoto ochromení pomocí takzvané „stavby plotu“. Jedná se o vymezení konkrétních věcí, které v krizi opravdu dopadly špatně, které dotyčnému umožní říct: „Jednotlivé problémy mého života jsem oplotil. Vše, co zůstalo venku, je normální a v pořádku.“ Člověk prožívající krizi často pocítí úlevu, jakmile problém pojmenuje a postaví kolem něj plot. Psychoterapeut mu poté může pomoci s hledáním alternativních způsobů zvládnutí toho či onoho konkrétního, oploceného problému. Klient tím zahájí proces selektivní změny – soustředí se na proveditelné a nezůstane ochromen představou, že musí změnit vše, což by skutečně neproveditelné bylo.

Při prvním sezení často vedle stavby plotu zaznívá otázka: „Proč teď?“ Což je zkratka pro: „Proč jste se rozhodl vyhledat pomoc v krizovém centru dnes a proč máte pocit krize právě teď, a neměl jste jej dříve nebo vůbec?“ U krize vyplývající z jediného nepředvídaného šoku, jako v případě požáru Cocoanut Grove, není třeba tuto otázku klást: odpovědí je samozřejmě samotný šok. Takto samozřejmou odpověď se ale daleko hůř hledá u krize narůstající pozvolna až do momentu výbuchu. A podobně to vypadá u vývojových krizí souvisejících s delším životním obdobím, například s léty dospívání nebo středního věku.

Uveďme si typický příklad. Nějaká žena může říci, že do krizového centra přišla proto, že její manžel má poměr s jinou ženou. Pak ale vyjde najevo, že o tomto poměru ví už delší dobu. Proč se rozhodla vyhledat v této věci pomoc dnes, a nikoli před měsícem nebo před rokem? Bezprostředním podnětem mohla být jediná vyřčená věta nebo nějaká podrobnost o poměru, jež klientka považovala za „poslední kapku“, nebo zdánlivě triviální událost, která klientce připomenula cosi významného z její minulosti. Klient často nezná odpověď na otázku „Proč nyní?“. Když se mu ji ale podaří najít, může sobě, psychoterapeutovi nebo oběma pomoci krizi pochopit. U mé profesní krize v roce 1959 narůstající přibližně půl roku se oním „nyní“ stala návštěva mých rodičů a praktická nevyhnutelnost oznámit jim, zda se příští týden vrátím, nebo nevrátím do cambridgeských fyziologických laboratoří, abych tam absolvoval druhý ročník doktorského studia.

Krátkodobá krizová terapie samozřejmě nepředstavuje jediný přístup k řešení osobních krizí. Neprobírám ji zde kvůli nějakým paralelám mezi časově omezeným průběhem krizové terapie o šesti sezeních a průběhem řešení národních krizí. To se ostatně nikdy neopírá o šest celonárodních diskusí v krátkém časovém sledu. Na krátkodobou krizovou terapii se zaměřuji proto, že jde o specializaci, v níž psychoterapeuti nahromadili rozsáhlé zkušenosti. O získané poznatky se přitom mezi sebou dělí. Hodně času věnují diskusím a publikacím odborných studií a knih pojednávajících o faktorech, jež ovlivňují vyústění krizí. O těchto diskusích jsem od Marie slýchal téměř každý týden během její jednoroční odborné praxe v centru. Pomohly mi pak při výběru faktorů, které stojí za bližší prozkoumání jakožto potenciální vlivy působící na vyústění národních krizí.

Krizoví psychoterapeuti identifikovali nejméně tucet faktorů zvyšujících nebo naopak snižujících pravděpodobnost, že daný jednotlivec osobní krizi úspěšně vyřeší (tabulka 1.1). Zamysleme se nad nimi. Začneme třemi či čtyřmi faktory s naprosto klíčovým významem pro zahájení terapie nebo období před ním:

Tabulka 1.1. Faktory ovlivňující vyústění osobních krizí
1. | Přiznání, že člověk prožívá krizi.
2. | Přijetí osobní odpovědnosti za to, že s tím něco udělá.
3. | Stavba plotu vymezujícího problémy jednotlivce vyžadující řešení.
4. | Získání materiální a emocionální pomoci od jiných jednotlivců a skupin.
5. | Použití jiných lidí jako vzorů pro řešení problémů.
6. | Síla ega.
7. | Poctivé sebehodnocení.
8. | Zkušenosti z předchozích osobních krizí.
9. | Trpělivost.
10. | Pružná osobnost.
11. | Základní hodnoty jednotlivce.
12. | Nezávislost na osobních omezeních.

1. Přiznání, že prožívám krizi. Tento faktor vede lidi k vyhledání krizové terapie. Bez něho by na kliniku nepřišli ani by (v případě, že by na kliniku nešli) nezačali krizi řešit sami. Pokud si totiž člověk nepřizná, „Ano, mám problém“ – a vězte, že toto přiznání si může vyžádat dlouhou dobu – nedosáhne v řešení problému žádného pokroku. Moje profesní krize z roku 1959 začala přiznáním, že po dvanácti letech nepřerušovaných školních úspěchů selhávám v roli laboratorního vědeckého výzkumníka.

2. Přijetí osobní odpovědnosti. Nestačí jen přiznat „Mám problém“. Lidé na to často navážou prohlášením: „Ano, ale! Můj problém zavinil někdo jiný. To kvůli jiným lidem nebo vnějším okolnostem můj život za nic nestojí.“ Taková sebelítost a sklon stavět se do role oběti patří k nejběžnějším výmluvám vyslovovaným, když se lidé chtějí vyhnout řešení osobních problémů. Druhou výzvou následující po přiznání „Mám problém“ je přijetí odpovědnosti za jeho řešení: „Ano, vnější síly a jiní lidé existují, ale oni nejsou já. Je změnit nemohu. Jsem jedinou osobou, jejíž činy plně ovládám. Pokud chci změnit vnější síly a jiné lidi, nesu odpovědnost za to, že s tím něco udělám, a to změnou mého vlastního chování a reakcí. Vždyť tito jiní lidé se jen tak sami od sebe nezmění, když se já nechopím iniciativy.“

3. Stavba plotu. Když člověk přizná, že je v krizi, přijme odpovědnost za činy směřující k jejímu řešení a dostaví se do centra krizové terapie, může se první terapeutické sezení zaměřit na „stavbu plotu“ čili identifikaci a vymezení problému k řešení. Pokud se to osobě prožívající krizi nepodaří, dívá se na sebe jako na vadného jedince a cítí se ochromená. Z toho vyplývají klíčové otázky: Jaká vaše část funguje dobře již nyní, takže nevyžaduje změnu a vy se jí můžete držet? Co naproti tomu můžete, ba musíte zavrhnout a nahradit něčím novým? Později uvidíme, že tato selektivní změna je také klíčem k přehodnocování vlastního já celými národy, které se ocitly v krizi.

4. Pomoc od jiných. Většina z nás, kdo jsme úspěšně prošli krizí, objevila hodnotu materiální a emocionální podpory přátel a institucionalizovaných podpůrných skupin, jako jsou ty, jež pomáhají onkologickým pacientům, alkoholikům či narkomanům. Mezi obvyklé příklady materiální pomoci patří například dočasné poskytnutí pokoje, který člověku, jehož manželství se právě zhroutilo, umožní odstěhovat se; jasné uvažování jiných vyvažující dočasně sníženou schopnost osoby v krizi řešit vlastní problémy; poskytnutí praktické pomoci při získávaní informací, nového zaměstnání či nových společníků; nebo pomoc s péčí o děti. Emocionální podpora zahrnuje například schopnost být dobrým posluchačem, pomoc uvidět problémy jasněji nebo třeba znovuzískat ztracenou naději a sebedůvěru.

U klientů kliniky krizové terapie patří „volání o pomoc“ nevyhnutelně k prvním faktorům, jež vstupují na scénu při řešení krize. Klient přišel do centra, protože si uvědomil, že potřebuje pomoc. Lidé v krizi, kteří na kliniku krizové terapie nepřijdou, mohou volat o pomoc dříve, později nebo také vůbec: někteří si situaci sami ztěžují tím, že se pokoušejí vyřešit krizi zcela bez pomoci zvenčí. Uvedu osobní příklad volání o pomoc mimo centra krizové terapie. Když jsem zažil otřes z toho, že mi má první manželka (konečně) řekla, že se chce rozvést, v průběhu příštích několika dní jsem zavolal svým čtyřem nejbližším přátelům a vylil si srdce. Všichni čtyři pro mě měli pochopení a soucit. Tři z nich byli rozvedení, čtvrtému se povedlo obnovit problematické manželství. Třebaže mé volání o pomoc neodvrátilo výsledný rozvod, projevilo se jako první krok dlouhého procesu přezkoumávání mých citových vztahů a v konečném důsledku i vstupu do šťastného druhého manželství. Po rozhovorech s přáteli jsem získal pocit, že nejsem jediný člověk, který chybuje, a že nakonec přece jen i já mohu dosáhnout štěstí, stejně jako se to povedlo jim.

5. Jiní lidé jako vzory. S hodnotou jiných lidí jakožto zdrojů pomoci souvisí i jejich hodnota jako vzorů odlišných způsobů zvládání problémů. Většina lidí, kteří prošli krizí, zjišťuje, jak velkou výhodu mají, znají-li někoho, kdo řešil něco podobného a může jim posloužit jako model dovedností pro zvládání problémů vedoucích k úspěchu. Tento model můžete zkusit napodobit. V ideálním případě se vám stanou vzory vaši přátelé nebo jiní lidé, s nimiž se dá přímo hovořit a zjistit od nich, jak problém podobný tomu vašemu vyřešili. Může jím být ale i někdo, koho osobně neznáte a o jehož životě a metodách zvládání problémů jste jen četli nebo slyšeli. Třebaže jen málo čtenářů této knihy osobně poznalo Nelsona Mandelu, Eleanor Rooseveltovou nebo Winstona Churchilla, jejich biografie či autobiografie odhalují myšlenky a inspiraci řadě lidí, kteří je pak využívají jako modely při řešení osobních krizí.

6. Síla ega. Důležitý faktor zvládání krize, jimiž jsou různí lidé nadáni různou měrou, nazývají psychologové „síla ega“. Ta v sobě zahrnuje mimo jiné sebedůvěru, jde však o mnohem širší pojem. Síla ega znamená uvědomění si sebe sama, uvědomění si účelu a přijímání sebe sama takového, jakým jsem – vnímání sebe jako hrdého nezávislého člověka, jehož činy a přežití nezávisí na jiných lidech. Síla ega dále zahrnuje schopnost snášet silné emoce, soustředit se navzdory stresu, svobodně se vyjadřovat, přesně vnímat skutečnost a činit rozumná rozhodnutí. Tyto vzájemně propojené vlastnosti mají zásadní význam při hledání nových řešení a překonávání ochromujícího strachu, jenž se často v krizi dostaví. Síla ega se začíná rozvíjet v dětství. Podporují ji zvláště rodiče, kteří vás přijímají takové, jací jste, neočekávají, že naplníte jejich sny ani že se budete chovat jako starší či mladší, než jste. Vyvíjí se díky rodičům, kteří vám pomohou naučit se snášet frustraci, tím, že vám nedají vše, co chcete, ale i tím, že vám vše, co chcete, neupřou. Všechny tyto okolnosti ovlivňují sílu ega pomáhající člověku zvládnout krizi.

7. Poctivé sebehodnocení souvisí se sílou ega, ale zaslouží si samostatnou zmínku. Aby mohl člověk v krizi dělat správná rozhodnutí, musí provést poctivé, ač někdy bolestné sebehodnocení. Jeho účelem je určit své silné a slabé stránky, části já, které fungují, a části, které nefungují. Jen tak lze následně dospět k selektivní změně, při které zůstanou silné stránky zachovány, zatímco slabé stránky budou nahrazeny novými způsoby zvládání problémů. Upřímnost k sobě samému při řešení krize může vypadat jako samozřejmost, která nestojí za zmínku. Ve skutečnosti však existuje celá paleta důvodů, proč k sobě lidé často upřímní nebývají.

Poctivé sebehodnocení se stalo jedním z klíčových zápasů mé profesionální krize v roce 1959. Přecenil jsem své schopnosti v jednom ohledu, a naopak podcenil v druhém. Co se týče přeceňování, láska k jazykům ve mně vyvolala klamnou představu, že mám schopnosti potřebné pro kariéru konferenčního tlumočníka. Časem jsem pochopil, že mé jazykové vlohy ze mě samy o sobě úspěšného tlumočníka neudělají. Vyrůstal jsem v USA, takže jsem se první cizí jazyk začal učit až jako jedenáctiletý. Nežil jsem v zemi, kde by se nemluvilo anglicky, a konverzační plynulosti v cizí řeči (němčině) jsem dosáhl teprve ve věku třiadvaceti let. Jelikož jsem začal hovořit jinými jazyky v poměrně pozdní fázi mého vzdělávání, zůstal mi dokonce i v těch nejlépe zvládnutých případech zřetelný americký přízvuk. Až hrubě po sedmdesátce jsem konečně zvládl rychle přepínat mezi dvěma jazyky jinými než angličtina. Jako konferenční tlumočník bych soupeřil se švýcarskými překladateli, kteří již jako osmiletí plynule hovořili několika jazyky se správným přízvukem a snadno je střídali. Nakonec jsem si musel přiznat: představa, že bych na poli cizích jazyků mohl soupeřit se Švýcary, byla pouhým sebeklamem.

Druhou oblastí sebehodnocení, s níž jsem v roce 1959 zápolil a v níž jsem své schopnosti naopak podcenil, byl vědecký výzkum. Příliš jsem zobecnil svou neschopnost vyřešit technicky náročný problém – měření toků iontů přes membrány elektrických úhořů. Stále jsem uměl přesně změřit přenos vody žlučníkem jednoduchou metodou jeho vážení. Ještě dnes, po 60 letech, využívám při výzkumu jen ty nejjednodušší technologie. Naučil jsem se nacházet důležité vědecké otázky řešitelné pomocí prostého technického vybavení. Dosud neumím zapnout naši televizi dálkovým ovládačem s 47 tlačítky, s nedávno koupeným iPhonem zvládám jen ty nejbanálnější operace a ve všem, co souvisí s počítačem, jsem zcela závislý na sekretářce a manželce. Když jsem chtěl uskutečnit výzkumný projekt vyžadující složitou techniku – kabelovou analýzu šíření proudu epitelem, šumovou analýzu membránových iontových kanálů či statistickou analýzu párového rozložení ptačích druhů – vždy jsem měl to štěstí a našel kolegy schopné provést příslušné analýzy a ochotné se mnou spolupracovat.

Takto jsem se nakonec naučil poctivě zhodnotit, co dokážu a co nedokážu.

8. Zkušenosti z předchozích krizí. Pokud jste už v minulosti úspěšně zvládli nějakou krizi, dodává vám to sebedůvěru, že si poradíte i s dalšími. Získáváte opak pocitu bezmoci vyplývajícího z dřívějších nezvládnutých krizích, pocitu, že ať děláte, co děláte, neuspějete. Význam předchozích zkušeností představuje hlavní důvod, proč krize bývají o tolik traumatičtější pro dospívající a mladé dospělé než pro starší lidi. Třebaže rozpad blízkého vztahu může působit pustošivě v každém věku, zvláště pustošivý je první z nich. Při pozdějších rozchodech, ať jsou bolestivé sebevíc, si vzpomenete, že jste podobnou bolest již dříve zažili a překonali. Zčásti proto mě tak traumatizovalo mé dilema v roce 1959: šlo o mou první akutní životní krizi. V porovnání s ní mé další profesní krize z let 1980 a 2000 už nezanechaly takové šrámy. Kolem roku 1980 jsem nakonec změnil své zaměření a přešel od fyziologie membrán k evoluční fyziologii a po roce 2000 od fyziologie ke geografii. Tato rozhodnutí však nezpůsobila takovou bolest. Na základě předchozích zkušeností jsem předpokládal, že vše pravděpodobně dobře dopadne.

9. Trpělivost. Dalším faktorem je schopnost snášet nejistotu, nejednoznačnost nebo neúspěch počátečních pokusů o změnu: zkrátka trpělivost. Člověk v krizi sotva přijde s dobrým východiskem hned napoprvé. Nalezení vhodného řešení krize si může vyžádat řadu pokusů a dlouhé prověřování, která z cest nás k východisku dovede a zároveň se slučuje s naší osobností. Lidé, kteří nesnesou nejistotu či neúspěch a vzdají pátrání příliš brzy, dospějí k vhodnému novému způsobu zvládání problémů s menší pravděpodobností. Právě proto jsem vnímal citlivou radu mého otce pronesenou na lavičce pařížského parku „Proč jednoduše nevěnuješ další půlrok doktorskému studiu fyziologie?“, jako by mi někdo hodil záchranné lano. Díky tátovi mi trpělivost připadala rozumná. Samotného mě to nenapadlo.

10. Pružnost. Důležitou součást překonávání krize selektivní změnou představuje výhoda, kterou má pružná osobnost oproti té strnulé, nepružné. „Strnulost“ zde znamená všeprostupující přesvědčení o jediném správném řešení. Takový pohled na svět překáží při zkoumání jiných metod a nahrazovaní neúspěšného starého přístupu úspěšným novým. Strnulost či nepružnost může být výsledkem zneužívání nebo traumatu z minulosti či výchovy, která dítěti nedovolila žádné experimentování ani odchylky od rodinných norem. Pružnost zase může vzejít z možnosti samostatně se rozhodovat již v dětství a během dospívání.

Sám jsem se pružnosti učil až později v životě. Pomohly mi v tom výpravy na tropický ostrov Nová Guinea, které jsem začal podnikat ve věku 26 let kvůli výzkumu ptáků v tamějším deštném pralese. Promyšlené plány na Nové Guineji téměř nikdy nefungují tak, jak předpokládáte. Letadla, lodě a auta se každou chvíli porouchávají, havarují nebo se potápějí. Místní lidé a vládní úředníci se nechovají podle vašich očekávání a vy na ně nemáte páky. Mosty a stezky bývají neprůchozí a hory se nenacházejí tam, kde by podle vašich map měly. A pokazí se ještě hromada dalších věcí. Téměř každá z mých novoguinejských výprav začala mým plánem, že udělám věc X. Po příjezdu na Novou Guineu jsem zjistil, že X provést nelze, načež jsem musel být pružný, to znamená improvizovat a vytvořit nový plán na místě. Když jsme se pak s Marií dočkali dětí, shledal jsem, že na roli otce mě nejlépe připravily právě zkušenosti z novoguinejských ptačích výprav. I děti jsou totiž nepředvídatelné, neposlouchají, když se jim říká, co mají dělat, a vyžadují ze strany rodičů pružný přístup.

11. Základní hodnoty. Také předposlední faktor souvisí se sílou ega. Zahrnuje to, čemu se říká základní hodnoty čili přesvědčení, jež konkrétní osoba považuje za ústřední pro svou identitu a na nichž vystavěla svůj morální kodex i celkový pohled na život. Může jimi být náboženství nebo třeba oddanost rodině. V krizi si musíte stanovit, kudy povede čára selektivní změny. Které základní hodnoty byste odmítli změnit, protože přes ně prostě nejede vlak? Kdy si řeknete, „Radši bych zemřel, než změnil TOHLE“? Pro mnohé lidi stojí zcela mimo diskusi rodinné závazky, náboženství a poctivost. Máme tendenci obdivovat člověka, který by odmítl zradit svoji rodinu, lhát, krást nebo se zříci náboženství, aby se tím dostal z krize.

Krize však mohou vytvořit šedé zóny, v nichž se o hodnotách dříve považovaných za nedotknutelné znovu diskutuje. Jako přehledný příklad můžeme uvést manžele či manželky, kteří podávají žádost o rozvod. Vždyť tím porušují rodinný závazek ke svému partnerovi. Morálního přikázání „nepokradeš“ se zase museli vzdát vězni nacistických koncentračních táborů během druhé světové války. Dostávali tak malé potravinové příděly, že bez kradení jídla nemohli přežít. Mnozí přeživší koncentračních táborů se zřekli náboženství, protože shledali zlo táborů neslučitelným s vírou v Boha. Velký italský spisovatel židovského původu Primo Levi, jenž přežil Osvětim, například řekl: „Osvětimská zkušenost byla taková, že mě připravila o všechny zbytky náboženské výchovy. Jestliže existuje Osvětim, nemůže existovat Bůh. Nenacházím pro toto dilema řešení. Hledám je, ale nenacházím.“

Základní hodnoty tedy řešení krize buď ulehčují, nebo naopak ztěžují. Na jedné straně mohou pomoci vidět věci jasně a představují zdroj síly a jistoty. Díky tomu se lze zaměřit na změnu jiných částí osobnosti. Na druhé straně lpění na základních hodnotách i v případě, že se ve změněných podmínkách projeví jako zavádějící, může bránit ve zdárném řešení krize.

12. Svoboda od omezení. Zbývá mi poslední faktor: svoboda volby pramenící z toho, že nám nesvazují ruce praktické problémy a povinnosti. Experimentovat s novými řešeními je totiž obtížnější, pokud nesete odpovědnost za jiné lidi (třeba děti), musíte si udržet náročné zaměstnání nebo čelíte fyzickému ohrožení. To samozřejmě neznamená, že s těmito břemeny se krizí propracovat nelze, představují ale dodatečné výzvy. V roce 1959 jsem měl to štěstí, že jsem uprostřed osobního dilematu ohledně mé kariéry vědce ve výzkumu nemusel zápasit s žádnými praktickými problémy. Od Národní vědecké nadace jsem dostal stipendium, které by mi bohatě stačilo na pokrytí studijních i životních nákladů po následujících několik let. Katedra fyziologie v Cambridgi mi nehrozila vyhazovem ani po mě nechtěla, abych absolvoval jakékoli zkoušky. Nikdo na mě netlačil, abych to vzdal – vyjma mne samotného.

Toto jsou faktory ovlivňující vyústění osobních krizí, o kterých mi řekli psychoterapeuti nebo o nichž psali. Jak ale tyto faktory uvedené v tabulce 1.1 mohou posloužit naší snaze pochopit vyústění národních krizí?

Na jedné straně je nabíledni, že národy nejsou jednotlivci. Uvidíme, že u národních krizí vyvstávají četné otázky, které si u krizí jednotlivců nepokládáme – o vůdcovství, skupinovém rozhodování, státních institucích, a tak dále.

Na druhé straně je ovšem stejně nabíledni, že mechanismy zvládání problémů uplatňované jednotlivci nelze oddělit od kultury národa a jeho podskupin, v nichž daná osoba vyrostla a aktuálně žije. Vždyť tahle širší kultura do značné míry ovlivňuje rysy jednotlivce – jeho chování, cíle, vnímání skutečnosti i zvládání problémů. Z toho pochopitelně plyne, že předpokládáme existenci nějaké souvislosti mezi tím, jak jednotlivci zvládají osobní problémy a jak národy tvořené mnoha jednotlivci zvládají národní problémy. K takovým souvislostem patří (u jednotlivců i národů): úloha, jakou plní přijetí odpovědnosti za to, že pro řešení musí daný subjekt udělat něco sám a nesmí na sebe pohlížet jen jako na pasivní bezmocnou oběť; vymezení krize; vyhledání pomoci; a schopnost učit se od vzorů. Jak prostá pravidla. Přesto si jich jak jednotlivci, tak národy velmi často nevšímají, nebo dokonce popírají jejich platnost.

Způsoby zvládání problémů, kterými národy připomínají či nepřipomínají jednotlivce, vyžadují zasazení do určitého kontextu. V tom nám pomůže následující myšlenkový experiment. Srovnáváme-li náhodně vybrané jednotlivce z celého světa, shledáme, že se od sebe liší z řady příčin, jež můžeme rozdělit na individuální, kulturní, geografické a genetické. Podívejme se třeba na oblečení horní poloviny těla za lednového odpoledne u pěti mužů: tradičního Inuita za severním polárním kruhem, dvou běžných Američanů na ulici mého města Los Angeles, jednoho amerického ředitele banky v jeho kanceláři a jednoho tradičního Papuánce v nížině tropického deštného pralesa na Nové Guineji. Inuit má na sobě z geografických důvodů teplou kožešinovou bundu s kapucí, tři Američané mají košile, ale nikoli bundy a Papuánec je do pasu nahý. Z kulturních důvodů bude mít bankovní ředitel na sobě pravděpodobně košili i vázanku, avšak dva muži na losangeleské ulici budou bez vázanky. Z individuálních důvodů se košile dvou náhodně vybraných losangeleských mužů budou nejspíš lišit barvou. A kdybychom se místo na oblečení horní části těla ptali na barvu vlasů, přibyly by nám rovněž genetické příčiny.

Pointou tohoto myšlenkového experimentu je, že mezi individuálními a národními vlastnostmi určité spojitosti očekáváme. Jednotlivci totiž sdílejí národní kulturu, přičemž rozhodnutí na celonárodní úrovni zase v konečném důsledku závisejí na názorech jednotlivců daného národa, zvláště na názorech vůdců tohoto národa spoluutvářejících národní kulturu. U zemí probíraných v této knize se názory vůdců projevily jako zvláště důležité v případě Chile, Indonésie a Německa.

Tabulka 1.2 Faktory související s vyústěními národních krizí
1. | Národní konsenzus o tom, že se národ ocitl v krizi.
2. | Přijetí národní odpovědnosti za to, že se s tím něco udělá.
3. | Stavba plotu vymezujícího národní problémy vyžadující řešení.
4. | Získání materiální a finanční pomoci od jiných zemí.
5. | Použití jiných zemí jako vzorů pro řešení problémů.
6. | Národní identita.
7. | Poctivé národní sebehodnocení.
8. | Historické zkušenosti z předchozích národních krizí.
9. | Vyrovnání se s národním neúspěchem.
10. | Situačně podmíněna národní pružnost.
11. | Základní hodnoty národa.
12. | Geopolitická nezávislost.

U přibližně sedmi z tuctu faktorů se jedná o přímočaré paralely:

Faktor č. 8. Národy mají historickou zkušenost a jednotlivci osobní vzpomínky týkající se předchozích krizí.

Klíčová role politických a ekonomických institucí;

otázky týkající se role národního vůdce či vůdců při řešení krize;

obecnější otázky týkající se skupinového rozhodování;

otázka, zda národní krize vede k selektivním změnám mírovým řešením, nebo násilnou revolucí;

otázka, zda jsou různé typy změn zaváděny na národní úrovni souběžně jako součást uceleného programu, nebo jednotlivě a v různých obdobích;

otázka, zda národní krizi spustil vnitrostátní vývoj národa, nebo vnější šok způsobený jiným národem; a

otázka smíření (zvláště po krizi zahrnující válku nebo masové zabíjení) mezi stranami konfliktu – buď mezi skupinami v rámci jedné země, nebo mezi sousedícími zeměmi.