The Berry Pickers

Copyright © Amanda Peters, 2023

Translation © Jana Hlávková, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-445-7

ISBN mobi: 978-80-7689-446-4

Pro tátu. Děkuju za všechny ty příběhy.

Wela’lin a’tukowin

PROLOG

Opírám se zády o zeď, za sebou mám spláclé polštáře. Mae mi je naklepala a načechrala, ale to už je několik hodin. V rukou držím fotku, je na ní Leah. Je tam ještě malá, v té době jsem ještě ani nevěděl, že existuje. Slunce za oknem začíná blednout a já žasnu, jak moc mě zformovaly a vytvarovaly ženy, přestože jsem většinu svého života prožil bez nich.

Nohy mě bolí tak, že už se nemůžu posadit k ohni. K tomu vedle kmene stromu, který jsem dlouho považoval za svého kamaráda. Jsem unavený z téhle postele, z těch léků, z té samoty, co přichází s nemocí, a vím, že lidé, které miluju, nemůžou moji samotu nikdy pochopit, ať se snaží sebevíc. Umírání je něco, co musím dělat sám. Leah, dnes už dospělá žena, mě navštěvuje několikrát týdně. Moje sestra Mae a starší bratr Ben se o mě starají, i když si to nezasloužím. Moje matka se modlí.

„Joe?“ Mae pootevře dveře na škvíru, její obličej rámují z jedné strany dveře a z druhé zeď.

„Jsem vzhůru.“

Dveře se otevřou dokořán a Mae vejde dovnitř. V jejích očích je cosi radostného. Něco, co jsem už nějakou dobu u nikoho neviděl.

„Vypadáš šťastně, Mae.“

„To bude tím, že jsem.“

Snažím se narovnat. Chci tady před ní být celý, ukázat, že když něco dělá šťastnou ji, budu z toho šťastný i já.

„Joe, někdo nás přišel navštívit. A řekla bych, že máme co dohánět.“

JEDNA

JOE

V ten den, kdy se Ruthie ztratila, byly muchničky obzvlášť nenasytné. V obchodě se smíšeným zbožím, kde jsme nakupovali, si běloši povídali o tom, že indiáni jsou ve sbírání borůvek tak dobří právě proto, že mají v krvi něco kyselého, co muchničky odpuzuje. A i když mi tehdy bylo teprve šest, věděl jsem, že to není pravda. Muchničky nedělají v lidech rozdíly. Ale teď, když už tady téměř padesát let ležím a nechám se zevnitř rozežírat nemocí, kterou ani nevidím, si už tím, co je pravda a co ne, tak jistý nejsem. Možná jsme kyselí.

Ať už naše krev chutná jakkoliv, koušou nás stejně. To jenom naše máma věděla, jak to svědění v noci zahnat, abychom se mohli vyspat. Oloupala kůru z větve olše, a než ji přiložila na štípanec, rozžvýkala ji na kaši.

„Vydrž chvíli v klidu, Joe. Přestaň se vrtět,“ říkala mi máma, když mě mazala hustou pastou. Olše rostly podél řídké řady stromů lemující zadní část pole. Ta pole se táhla donekonečna, nebo mi to tak tehdy aspoň připadalo. Pan Ellis, majitel půdy, rozdělil své pozemky velkými kameny, abychom se snáze zorientovali v tom, kde jsme už byli a kam máme teprve jít. Ale nakonec jste se pokaždé dostali zpátky ke stromům. Buď ke stromům, nebo k silnici číslo 9, rozpadající se cestě poseté dírami velkými jako melouny a hlubokými jako jezero, k té tmavé čáře asfaltu plazící se přes pole, po níž jsme tam rok co rok přijížděli.

Ani tehdy, v roce 1962, nestálo podél silnice číslo 9 mnoho domů, a když už tam nějaké stály, byly staré. Šedobílý nátěr z nich oprýskával, verandy se bortily a uhnívaly, mezi opuštěnými auty a ledničkami, z nichž se odlupovaly šupinky rzi poletující v silném větru po kraji, prorůstala zelenožlutá tráva. Když jsme sem uprostřed léta přijeli, karavan plný dělníků tmavé pleti z Nového Skotska, a se smíchem a zpěvem projížděli zdejším zarostlým rezavějícím světem, místní se od nás odvraceli. Naše přítomnost byla důkazem, že se jim nedaří. Jediné období, kdy z tohoto místa čišela alespoň nějaká radost, byl podzim. To se pole pod nádhernou zářijovou oblohou topila ve zlaté záři zapadajícího slunce.

A uprostřed všeho toho rezavění a rozkladu stál dům pana Ellise. Přímo na rohu, kde se silnice číslo 9 stýkala s prašnou cestou mířící na druhou stranu jezera, na stranu bez indiánů, kde se o nedělích koupali běloši a dělali si pikniky a na kůži jim přitom pod slabým mainským sluncem naskakovaly puchýře. Doma, o mnoho let později a před tím, než jsem zase odjel, jsem na ten dům vzpomínal jako na obrázek z knihy nebo časopisu, který si prohlížíte, když čekáte na zastávce na autobus nebo u doktora. Nad příjezdovou cestou se skláněly javory a mezi domem a polní cestou, která vedla k táborům, někdo vysadil dlouhou rovnou řadu borovic, takže jsme přes ně ten dům nemohli pozorovat. Ne, že bychom to tak jako tak nezkoušeli.

„Bene, proč se vůbec obtěžujou bydlet v domě, když je jenom samý okno?“ zeptal jsem se bratra.

„Lidi potřebujou střechu nad hlavou. Dyť i tady se může ochladit. Jako doma.“

„Ale takovejch oken,“ koukal jsem s otevřenou pusou.

„Okna jsou drahý. A oni tak ukazujou světu, jak jsou bohatý.“

Souhlasně jsem přikývl, i když jsem tomu úplně nerozuměl.

Jenom bílá barva toho domu, který přetírali každé druhé léto, s červeným lemem a dvěma sloupy po stranách vchodových dveří, mi stačila k tomu, abych ho já, který jsem bydlel v malém třípokojovém domku s děravou střechou, nazýval „sídlem“. O mnoho let později, když jsem se sem vrátil, to bylo dlouho poté, co pan Ellis zemřel na infarkt, jsem se na dům podíval novýma očima a uvědomil si, že to není nic víc než dvoupatrový dům s arkýřovým oknem.

Když jsme sem přijeli v polovině července, to léto, co jsme ztratili Ruthie, překypovala pole zelenými lístky a hojností drobných lesních plodů. To jsme ještě byli natěšení, vzpomínky na dlouhé dny plné těžké práce z uplynulých let už byly ty tam. Táta nás tu vysadil se zásobami na dalších osm až dvanáct týdnů a ještě toho dne zase odjel. Otočil auto směrem zpět k hranicím a zmizel v oblacích zvířeného prachu. Jel do Nového Brunšviku nabrat tu samou partu sběračů borůvek, co sem jezdila vždycky. Lidi, jimž mohl věřit. Starého Geralda a jeho ženu Julii, dvojčata Hanka a Bernarda, kluky, kteří tvrdě pracovali a s nikým se moc nevybavovali, pak vdovu Agnus a jejích šest velkých a silných dětí a věčně opilého Frankieho. To byl vtipálek, chlapík, co se bál medvědů a tmy a moc se nepředřel.

Táta vždycky podotkl: „Tvoje máma říká, že i lidi jako Frankie potřebujou peníze a smysl života, i kdyby to mělo být jen na osm týdnů.“

„Já sbírám víc než on, tati,“ namítl jsem a pokynul hlavou směrem k Frankiemu, který si zrovna nepřítomně strkal borůvky do pusy. „Navíc toho sní stejně, jako nasbírá.“

„K některým lidem, Joe, jsme shovívaví. Víš, když byl Frankie malý dítě, málem se utopil a pak už kvůli tomu nikdy úplně nevyrostl. Na Frankiem není nic špatnýho, Bůh s ním měl určitě svý plány, takže ho bereme takovýho, jaký je. On tuhle práci každý léto potřebuje, zrovna tak jako my. Rád přijde k ohni si posedět a vydělá si nějaký peníze. Aspoň se má na co těšit.“

„No jo, ale tati...“ spustil jsem, naštvaný, že Frankie dostává zaplaceno v penězích, zatímco já toho nasbírám víc, a nemám z toho nic, teda až v září, kdy dostanu nové oblečení do školy.

„Žádný ale, prostě se vrať k práci a buď na Frankieho hodný. Nikdy nevíš, kdy ty sám budeš potřebovat, aby se k tobě lidi chovali laskavě.“

Zatímco byl táta pryč a nakládal další sběrače na korbu svého náklaďáku, my jsme pod přísným a pozorným dohledem mámy uklízeli chatku a stavěli tábor. „Kluci, vy vytrhejte trávu, co prorůstá podlahou verandy. Trochu to tady ukliďte.“ Když jsme vytrhávali trávu, která si v naší nepřítomnosti dovolila vyrůst, pořezali jsme si ruce. Pak jsme nasbírali suché dříví na ohně. Jeden oheň na vaření, ten hořel téměř neustále, druhý na mytí nádobí, a o víkendech ještě další oheň na praní oblečení. Moje sestra Mae a pár dalších holek pomáhalo uklízet chatu a několik děvčat docházelo jako každé léto k panu domácímu a pomáhalo jeho ženě uklidit dům od půdy až po sklep. Dostávaly za to něco málo peněz, které pak utrácely na místní pouti za sponky do vlasů, podomácku pálenou whisky a popcorn.

Jezero jsme z naší chaty neviděli, ale z okraje tábora, toho dolního, kde měli stan starý Gerald s Julií, už vidět bylo. Měli jsme štěstí, že jsme měli chatku se střechou, dveřmi a několika starými matracemi na spaní. Do chatky se dostala jen hrstka z nás. Ostatní, jako třeba moji dva starší bratři Ben a Charlie, spali ve stanech. Do zad je tlačila tvrdá zem a pod hlavy si místo polštářů dávali bundy.

Když přijely všechny ostatní rodiny, lidi z celého Nového Skotska a pár z Nového Brunšviku, kluci se rozdivočeli. Byli hluční. Neviděli se od minulé borůvkové sezóny a potřebovali všechno pořádně nahlas dohnat. Toho léta jsem byl ještě moc malý na to, abych se mohl bavit s kluky, a tak jsem trávil čas s Ruthie, která byla ze starších kluků celá nesvá. Během dne, kdy byli vážní a pracovali, na ně myslela a měla je ráda stejně jako my ostatní. Ale v noci, když seděli u ohně a zpívali, flirtovali s děvčaty a prali se spolu, si zalezla do chatky a usnula, opřená zády o tu nejvzdálenější zeď, schoulená k panence ze starých ponožek. Po jejím druhém boku ležela maminka, jako stěna chránící Ruthie před hlasitými kluky, na které už mezitím zapomněla.

Když jsme toho léta odjeli z domova a zamířili na jih, naskládalo se nás do toho starého náklaďáku všech sedm. Máma, táta, Ben, Mae, Charlie, Ruthie a já. Ben a Mae dřív bydleli ve škole pro indiány. Každé léto, až do tohoto, na ně máma čekala, až se vrátí domů, a předstírala, že nečeká. A když přijeli, ani skoro nestačili vystoupit z auta a už se na ně máma vrhla, objímala jednoho a pak zase druhého, brala jejich obličeje do dlaní a pak jen tak stála a dívala se na ně, jako by byli ze zlata nebo tak něco. Líbala je na čela a pořád dokola opakovala jejich jména, jako by odříkávala zdrávasy. Táta pokaždé poplácal Bena po zádech a Mae objal, pak nás naložil na náklaďák a vyrazili jsme k hranicím. Indiánský zástupce nám dovolil vidět se s nimi jen dvakrát do roka, o Vánocích a v době sběru borůvek. „Tvrdá práce zformuje jejich charakter, pomůže jim stát se řádnými, prospěšnými občany,“ přečetl jednou Ben z dopisu, který poskládal, poté co ho táta roztrhal. Náš táta neměl pana Hughese, tlustého zástupce indiánů s malými fialovými ďolíčky na nose, vůbec rád. A když si ten dopis přečetl, Ben s Mae se už nemuseli do té školy vrátit. Mohli zůstat doma s námi a chodit do stejné školy jako já a Charlie.

Ben teď spí v posteli naproti mně. Většinu nocí nezamhouří oči strachy, že právě během jeho směny vydechnu naposled. A když v té posteli není on, je tam Mae, bručí a chrápe. Teď jsme tu jen my, máma, Mae, Ben a já. Jestli existuje svět duchů, bude hezké se opět potkat se všemi těmi lidmi, co jsem ztratil. Bude hezké je obejmout a říct jim, že je mám rád, že je mi to líto. Na obou stranách té velké hranice dlužím mnoho omluv. A jestli existuje nebe, to se já asi nikdy nedozvím, takže se tím nehodlám trápit. Řekl bych mámě, že o existenci nebe pochybuju, ale ona věří, že všichni lidé, které miluje a kteří zemřeli, sedí po pravici Páně.

Jednoho jasného večera, asi v polovině srpna toho léta, jsme všichni seděli u ohně. Táta právě odložil housle a my byli znavení z tance a zpěvu. Tak jsme si s Ruthie rozložili deku a lehli si. Založili jsme si ruce pod hlavy a pozorovali světlušky soupeřící s hvězdami o naši pozornost. Ti, kteří měli štěstí a byli dost staří, se vydali dolů na Allenovu horu ke svému vlastnímu ohni. Mae nás krmila povídačkami o tom, jak tam kluci s holkama tancujou a líbají se, a snažila se nás přesvědčit, že ona se vždycky chovala slušně a nikdy nic takového nedělala. Nevěřili jsme jí to, ani já, ani Ruthie. Neexistoval večírek, kde by se Mae nebavila a neudělala nějaký průšvih. Ale toho večera se řeč u našeho ohně stočila k jiným věcem.

„Říkají, že je to dobrý a pomáhá to dětem zapadnout. Získat práci.“ Stará žena měla ruce tlusté a sukovité, ale splétala dlouhé proužky jasanového dřeva do tvaru košíku, aniž by se dívala na to, co dělá.

„Já říkám, že je to kravina. Nikdo nemá právo nám takhle sebrat děti, a už vůbec ne běloši. Dyť vidíš, jak je vychovávaj. Jak furt jen fňukaj a mektaj. Nemaj z ničeho radost a teď se snažej sebrat radost i nám.“

„Abys mě špatně nepochopila, já jsem vážně šťastná, že mám Bena a Mae doma, ale musím říct, že tam aspoň dostanou učení z Bible,“ řekla matka a naklonila se k ohni, aby lépe viděla, jak nahazuje oka na další pár ponožek. „Dost jsem o tom přemýšlela, jestli vzít odtamtud Bena a Mae bylo správný rozhodnutí, ale Lewis to věděl tak jistě, jako že zítra vyjde slunce.“ Matka si zamilovala církev, což nebyla její chyba, složité obřady nahrazující ty, které jí byly vyrvány ze srdce, když byla ještě malá. Už o nich skoro nikdy nemluvila. Ruthie vstala a zašeptala mi do ucha, že musí na záchod, a na naší společné dece po ní zůstal vyhřátý důlek. Už se ke mně nevrátila. Máma se ji vydala po chvíli hledat a našla ji v chatce, schoulenou, spící.

A druhý den nato se Ruthie ztratila.

Táta procházel řádky a kontroloval, jak postupujeme, upozorňoval nás, kde jsme vynechali jaký keřík, kde jsme odvedli ledabylou práci. Na konci každého dne se setkával s hrabači a poznamenával si, kolik beden ten den nasbírali. Někteří z těch línějších zkoušeli vycpat dno beden zelenými listy a stonky, aby to vypadalo, že toho ve skutečnosti nasbírali víc. Ale táta jim na to nikdy neskočil, ať se snažili sebevíc. Sběrači dostávali zaplaceno za bednu. Pan Ellis se procházel podél jednoho z dlouhých provazů natažených mezi řádky, když z druhé strany došla k tátovi Ruthie s malým kbelíkem plným vody. Byl to malý modrý plastový kbelík s bílým držadlem, takový, s jakým jsme o nedělních odpoledních stavěli hrady z písku. Ruthie ho zvedla a její drobné ruce se pod jeho tíhou třásly.

„Welaʼlin ntus,“ poděkoval táta Ruthie, vzal si vodu a napil se.

„Je taková tichá, Lewisi.“ Pan Ellis jí položil zpocenou ruku na temeno hlavy a krouživými pohyby ho třel, přičemž vydával svým tlustým jazykem takové tsk-tsk, jako by Ruthie byla prostoduchá nebo tak něco. Stála a nebránila se. Břicho mu viselo přes pásek a džíny měl umaštěné a špinavé. „Je světlejší než tvý ostatní děti, Lewisi. No asi to pro ni nakonec bude lepší, ale řekʼ bych, že mluvit na ni toudle hatmatilkou jí fakt ani v nejmenším v ničem nepomůže.“ Táta si lokl vody a podal kbelík Ruthie, pak jí položil ruku na záda a nasměroval ji k Benovi a ke mně a pryč od pana Ellise. Ruthie vykročila směrem ke mně a zbytek vody v kbelíku zašplouchal. Ben se natahoval po kbelíku, jenže vtom jsem ho popadl já a zbytek vody jsem si vylil na hlavu. Trocha se mi dostala do pusy a já ji omylem polkl, rozkašlal jsem se a prskal. Ruthie se ke mně přikrčila a třela mi záda, jako to viděla mámu dělat už tisíckrát.

Zhruba kolem poledne se táta se svým náklaďákem plahočil po okraji polí a nabíral hrabače, kteří byli před obědem úplně vyhladovělí. A na hlavním poli, co bylo nejblíž táboru, rozdávala máma sendviče se salámem. Chleba byl suchý a lepil se mi na patro. Někdy jsme měli kečup nebo hořčici, ale většinou jen chleba a salám. Když se máma nedívala, vytáhl jsem rychle salám a chleba hodil vránám. Kdyby mě při tom přistihla, vzala by si na mě pěkně silný prut. Máma plýtvání nesnášela, rozhodně ne, když musela živit sedm hladových krků a k tomu celý tábor.

Toho dne jsme seděli s Ruthie na kraji pole na naší skále. Sedávali jsme tam rádi, zatímco kluci si užívali svých pár minut svobody, potulovali se kolem a plížili se k jezeru, aby si rychle zaplavali nebo dostali pusu od některé z dívek. Mae už připravovala večeři, obvykle vařila venku pod zapadajícím sluncem brambory a maso. Měli jsme na starosti jídlo pro celý tábor, takže loupání té hory brambor zabralo dost času. Mae si pořád stěžovala a občas utekla. Vydala se stopem až do Bangoru, aniž by ji napadlo, že se táta bude strachovat a máma zuřit. Pak se po setmění vkradla dovnitř a tajně nám s Ruthie dávala bonbony. Nikdy jsme se neptali, kde je vzala, bylo nám to jedno. Ta chuť cukru a kyselého prášku byla vzrušující. Bonbóny se nám lepily na zuby. Máma trochu křičela a Mae seděla a poslouchala. Pak byla ještě pár týdnů hodná a pomáhala, a pak zase někam vyrazila. Mae bývala tehdy dost nevyzpytatelná.

Nikdo další si nepamatoval, že by ten den, kdy jsem hodil chleba vránám a přitiskl si ukazováček na rty se slovy „Mámě ani muk, Ruthie“, moji sestru viděl.

„Já bych to na tebe nikdy neřekla, Joe.“ Měla něžný hlas a ve tváři ten výraz. Tichý a zadumaný. Je zvláštní, co si člověk pamatuje, když se něco pokazí. Něco, co by mu za normálního dne nikdy v paměti neutkvělo, tam uvízne natrvalo. Vzpomínám si, že Ruthie měla letní šaty, které zdědila po starších holkách. Než se k ní dostaly, tkanina už byla tenoučká a plná záplat. A byly pořád příliš velké na její drobnou postavu. Původní modrou zakrývaly červené a zelené čtverce, a dokonce tam byl i malý kousek hnědého manšestru z mých pracovních kalhot z minulého léta. Těsně pod paží. A vzpomínám si na Ruthiinu tvář ve chvíli, kdy odvrátila pohled a spokojeně sledovala vránu, která se k nám střemhlav snesla, aby se zmocnila mého vyhozeného chleba. Byla to tvář mé matky. Ta podoba byla až neuvěřitelná, tak velká, že na to všichni upozorňovali.

Seběhl jsem dolů přeskákat si přes kameny na jezeře. Dělal jsem to tak většinu dní, hned jak jsem dojedl sendvič, než jsem se musel vrátit ke svému řádku. Nikdy by mě nenapadlo, že se někam zatoulá. Pokaždé když dojedla, zůstala jen tak sedět a pozorovala ptáky a čekala, až si pro ni máma nebo Mae přijdou. Když kolem projížděl táta s náklaďákem plným sběračů, kteří se vraceli na pole, ani si nevšiml, že tam není. Teprve když se ke skále vydala máma a hledala ji, protože se Ruthie nevrátila pomoct Mae, někoho napadlo, že se možná něco mohlo stát. Máma na ni hulákala a myslela si, že se Ruthie jen snaží vyvléknout z práce, i když jí to vůbec nebylo podobné.

„Ruthie! Ruthie! No tak, holka, vylez, ať tě vidím!“ Když přijel táta s náklaďákem, na jehož korbě už neseděla ani noha, procházela máma podél kraje stromů. Zpomalil, jel za ní, kodrcal se po polní cestě krokem.

„Co se děje?“

„Ruthie se někam zatoulala. Až ji najdu, čeká ji pořádný výprask za to, že se o ni tolik bojím.“ Táta se usmál, natáhl se k okénku spolujezdce a zavřel ho, aby se do auta neprášilo a nelétaly do něj muchničky, a pokračoval dál po silnici. Nechal tam mámu chodit a volat na Ruthie.

Táta zrovna stříhal provázky na vytyčení nového pole, když se máma objevila v táboře. Máma přišla, ale své nejmladší dítě nepřivedla.

Když jsme venku na poli opět uviděli tátův náklaďák, překvapilo nás to. Přijížděl po polní cestě, vířil prach a od kol mu odskakovaly kamínky. Táta zastavil a křikl na nás, že se máme všichni vrátit do auta. Ben, Charlie i já jsme vzhlédli ke slunci, abychom se přesvědčili, že pracovní doba ještě neskončila, a teprve pak jsme odhodili to, co jsme drželi v ruce, a spolu s ostatními vlezli na korbu náklaďáku. Když jsme dorazili do tábora, máma seděla na jedné z plastových židlí, hlavu zabořenou v dlaních, Mae schoulenou u boku.

„Teď všichni poslouchejte. Vypadá to, že Ruthie se nám někam zatoulala,“ řekl táta. Všichni jsme svorně otočili hlavy a hleděli na stromy a cestu vedoucí k jezeru, jako kdybychom ji snad mohli odhalit silou svého společného pohledu. „Chci, abyste se rozdělili do dvojic a vydali se ji hledat mezi stromy.“

Mae šla do lesa s Charliem a já následoval Bena; křoví mě škrábalo do nohou a do obličeje. Až do své smrti, která už není daleko, si budu pamatovat zvuk všech těch hlasů volajících Ruthiino jméno. Hledali jsme po celém lese a dole u jezera, prohledali jsme i jeho okraje, kde se voda setkává se zemí, kdyby něco. Poslouchali jsme, jestli se neozve jásot, že ji někdo konečně našel, ale neozval se. Jak se slunce sklánělo za obzor a křik neustával, začalo mi být zle, od temene hlavy až po paty. Obloha černala a volání mi rezonovalo až v břiše. Musel jsem se posadit na vlhkou zem mezi stromy, abych se mohl nadechnout. Ben se zastavil.

„No tak, Joe, vstávej. Teď fakt není čas na voraz. Ruthie už musí bejt úplně vyděšená.“ Chytil mě za ruku, aby mě vytáhl na nohy, ale ty se mi podlomily a já dopadl tvrdě na zem. „Joe, nechovej se jako dítě, no tak.“

Rozplakal jsem se, pak jsem se od něj odvrátil a vyzvracel se na mechový polštář.

„Kristepane. Vstávej, vezmu tě zpátky do tábora.“ Ben mě zvedl a přehodil si mě na záda, jako bych byl lehký jak pírko. Ovinul jsem mu ruce kolem krku a položil si hlavu na jeho rameno. „Ať tě ani nenapadne na mě zvracet, nebo tě tady nechám, uprostřed ničeho.“

Nepatrně jsem přikývl a bradou vrazil do kostí v jeho rameni.

Když jsme se vrátili, máma pořád ještě seděla na plastové židli a zírala do ohně. Byl už skoro čas na večeři, ale po jídle ani památky. Mae mě sundala z Benových zad a položila mě na starou deku na zem, hlavou k máminým nohám. Dokonce se mi ani neposmívala, že jsem bábovka, když jí Ben vyprávěl o tom, jak mě v lese zradil žaludek.

„Neboj se, Joe,“ utěšovala mě máma. „Nejspíš se jenom vydala moc daleko. Někdo ji najde. Hlavně se neboj.“ Sklonila se ke mně a svými silnými prsty mi prohrábla vlasy.

Nastávala ta část dne, kdy slunce začíná ustupovat noci a vše se mění v přízraky. Táta přišel k ohni, ale dokud nepromluvil, nebyl jsem si jistý, jestli je skutečný, nebo ne.

„Jedu do města pro policii. Bude dobré, když nám pomůže víc lidí, a třeba budou mít víc světel než my. A je to jenom malá holka.“ Jako by její věk něco na celé věci měnil. Táta se otočil, nasedl do auta a odjel.

„Pořád věří, že se o nás zajímají,“ prohlásila máma, když jsme sledovali, jak zadní světla náklaďáku mizí v ponuré soumračné tmě. O půl hodiny později byl zpátky a za jeho náklaďákem přijížděl jeden osamělý policista v jednom osamělém policejním autě. Policista, menší než táta, ale stejně tak hubený, zůstal sedět v autě snad celou věčnost. Všichni jsme sledovali, jak tam jen tak sedí a něco si škrábe do notesu. Čas od času vzhlédl a pozoroval nás, co jsme se shromáždili kolem ohně. Byl příliš daleko a byla příliš velká tma na to, abych ho viděl dobře, dokud nevystoupil. Táta na mě ukázal, ještě pořád jsem ležel u matčiných nohou. Policista ke mně přistoupil a přikrčil se, aby si se mnou promluvil.

„Nevšiml sis tady dneska odpoledne něčeho divnýho, kamaráde?“ Zavrtěl jsem hlavou, že ne. „Viděl jsi, že se tvoje sestra toulala směrem do lesa? Dolů k jezeru?“ Opět jsem zavrtěl hlavou, že neviděl. Jeho dech byl odporný, jako když se smíchá cibule a zelí a ponechá příliš dlouho na teplém slunci. Vstal a uhladil si kalhoty, pak se mámy a Mae zeptal na totéž. Díval se na lidi shromážděné kolem ohně, sotva poslouchal, co kdo říká, a Mae začínala být podrážděná.

„To se jenom budete ptát pořád dokola na ty samý hlouposti, nebo nám pomůžete ji najít?“ rozčilovala se.

Máma chytila Mae za ruku, aby ji uklidnila. Policista se na ni ani neotočil. Jasně si vzpomínám, jak ho světlo od ohně uvrhlo napůl do stínu jako padoucha v jednom z komiksů, po kterých jsem pokukoval, ale nikdy si je nemohl koupit.

Poklepával tužkou na zápisník. „No, já už nemůžu udělat nic, co byste už neudělali sami. Dejte nám vědět, až ji najdete. Já si pro jistotu vezmu ty poznámky.“

„Vy nám nepomůžete?“ zeptal se táta.

„Nezlobte se,“ – podíval do bloku – „Lewisi. Jsem si jistej, že ji najdete. Kromě toho nemůžeme nic moc dělat. Nepohřešuje se ještě dost dlouho a vy nejste řádný občani Maine, ale známý sezónní dělníci. Chápete.“ Odmlčel se a čekal, až otec přikývne. Táta zkřížil ruce na prsou a vyčkával. „A my jsme tady jenom tři policajti a před pár tejdny jsme tu měli vloupání do obchodu s farmářskýma potřebama, takže...“

Odkráčel zpět k autu a jal se do něj nastupovat, když vtom ho táta popadl za límec. Policistovi spadla čepice z hlavy, odrazila se od dveří auta a přistála tátovi u nohou.

„Je to malá holka,“ sykl táta tiše.

Policista se vzpamatoval a zůstal stát ve dveřích auta, tátovy ruce stále svíraly jeho límec. „Doporučoval bych vám, abyste ze mě dal ty ruce pryč. Je vás tady tolik, co to sledujou, že byste se mi nevešli do auta. A teď mě pusťte.“

Táta ho poslechl. Policista si upravil oblečení, sehnul se pro klobouk a oklepal z něj o dveře auta prach.

„Řekl bych, že kdybyste měl o tu holku takovej strach, tak byste si jí víc všímal. Teď uhněte. Říkal jsem, že si ty poznámky nechám pro případ, že bysme se něco dozvěděli. Klidně mi dejte vědět, až ji najdete.“ Vlezl do auta a dával si pozor, aby z táty nespustil oči. Táta byl vysoký a hubený jako vrba, ale když se rozčílil, dokázal člověku nahnat strach. Policejní auto zacouvalo do mezery mezi stromy, otočilo se a zamířilo po prašné cestě zpátky k silnici číslo 9. Táta zvedl velký kámen, hodil ho po autu a rozbil mu zadní světlo. Auto se na vteřinu zastavilo a pak se rozjelo. A za chvíli bylo i to jedno zbývající světlo pryč.

„Vždyť jsi věděl, že nám nikdy nepomůžou, Lewisi. Až moc jsi těm lidem věřil.“ Máma se znovu posadila, opřela se a zadívala se na hvězdy. Pak se rozplakala.

Tu noc nikdo nespal. Poslali mě do postele samotného a já ležel vedle místa, kde měla být Ruthie. Tenkými škvírami mezi borovými prkny venkovních stěn srubu se dovnitř vkrádalo světlo od ohně. Doléhaly ke mně tlumené hlasy rozhovoru dospělých, ale nedokázal jsem z nich nic rozluštit. Zavřel jsem oči tak pevně, až se mi dělaly mžitky. Když začaly blednout, nakreslil jsem si na zadní stranu víček obrázek Ruthiiny tváře.

Dva dny poté, co Ruthie zmizela, se u nás zastavil pan Ellis. Předtím tu nebyl, ale měli jsme tolik práce, že jsme si toho ani nevšimli. Věděl o Ruthie. Všechny tábory v obou směrech podél silnice číslo 9 už to věděly. Ale třetí den, kdy jeho bedny na borůvky zůstávaly prázdné, se u nás zastavil, vystoupil z náklaďáku a zamával na tátu, aby za ním přišel. Předstíral, že neslyší, jak pátrači stále volají její jméno.

„Todle není můj problém, Lewisi. Todle prostě není můj problém. Víš, co je můj problém? Potřebuju nasbírat ty borůvky.“ Pan Ellis ukázal na pole, kde nebyli žádní sběrači. „A jestli se nevrátíte k práci, je tady kolem spousta dalších indiánů, který budou na mejch polích fakt rádi makat.“

Jeho slina zasáhla tátu do obličeje a všichni na chvíli ztuhli a čekali, jestli ho táta položí na lopatky, ale neudělal to. Zdálo se, že tátova bojovnost je ta tam.

„Tak to má bejt, vraťte se k práci,“ houkl pan Ellis a zalezl zpátky do kabiny svého náklaďáku. „Mrzí mě, že se vám ztratila holčička,“ zavolal na mámu z okénka, když odjížděl.

Pátrali jsme po Ruthie ještě dva dny a při sběru plodů na polích jsme se střídali. Pan Ellis jezdil kolem každé ráno v půl jedenácté, takže tou dobou sbíralo dost lidí. Kývl na nás a jel dál. Ale hledali jsme, od chvíle, kdy slunce vyšlo, až do chvíle, kdy zmizelo za stromy a vzalo s sebou veškerou naději. Udělali jsme si jenom přestávku před setměním, abychom naplnili bedýnky na borůvky trávou a větvičkami. Ruthiino jméno jsme zavolali tolikrát, že ho stromy znaly nazpaměť. Bloudili jsme po silnici číslo 9 sem a tam, po polích a přes jezero, ale nikde po ní nebylo ani stopy. Ruthie nebyla v prořídlém lese, který se táhl podél zadní části borůvkových polí, ani v žádné z hospodářských budov nebo desítce zrezivělých lednic u sousedních domů.

Uplynuly čtyři dny, kdy jsme nenašli jediný náznak, a máma se chovala čím dál víc nevyzpytatelně. Z křesla se hnula jen proto, aby si odskočila na záchod nebo se šla posadit na Ruthiinu skálu. Mae ji našla, jak sedí vedle skály a pláče, protože uviděla v hlíně Ruthiinu drobnou stopu. Mae zkoumala zem ze všech možných stran, ale žádná stopa tam nebyla. Nedokázala však mámu přimět se pohnout, dokud se nezměnilo počasí a déšť neodnesl neviditelnou stopu k příkopu na konci polní cesty. Celou cestu zpátky do srubu držela Mae mámu pod paží. Máma naříkala a proklínala Boha ve starobylém jazyce, který znali jen ona a táta, ale my ne.

Táta zaplatil jednomu z ostatních sběračů, aby odvezl mámu s Mae zpátky do Nového Skotska. Celé hodiny, než odjeli, máma plakala a naříkala. Vidět ji se takhle trápit mě znepokojovalo. Máma nikdy neplakala. Sledovali jsme, jak se starý otlučený kombík Crosley z roku 1952 plouží po polní cestě a vždycky, když přejede vyschlou bahnitou louži, z něj odpadne kousek rzi. Zamával jsem a na rameni mi spočinula otcova rozpraskaná ruka.

Poté co máma odjela, se ostatní ženy z tábora seběhly a v hloučku kroutily hlavami a tlumeně si povídaly o tom nejhorším, co se ženě může stát.

„Je to hrůza přijít o dítě. Přišla jsem o tři před porodem a o jedno malý kvůli horečce asi tak před čtyřiceti lety. Z takový věci se ženská nikdy nedostane.“ Stará žena zavrtěla hlavou a sklonila se nad šitím ve snaze zachytit co nejvíce světla z ohně.

„A zvlášť když je to dítě tak tichý a rozkošný jako Ruthie.“

„Musíme doufat, že ji to úplně nezničí. Má ještě čtyři další, který potřebujou mámu.“

Seděl jsem tam a poslouchal a přemýšlel, že by bylo lepší, kdybych zmizel já, ne Ruthie. Máma měla tři kluky a jenom dvě holky. Já jsem byl její nejmladší kluk, ten, kterého mohla postrádat. Alespoň to jsem si té noci říkal, když světlo od ohně vrhalo na zem smutné stíny. Byla to prostá otázka počtů.

Hledali jsme Ruthie šest týdnů v kuse, až do chvíle, kdy přišel čas vrátit se domů. Pole s borůvkami zela prázdnotou a brambory ze země už jsme vytahali. Sbalili jsme tábor a vzali s sebou na korbu náklaďáku i majitele kombíku Crosley. Nikdo o ní neřekl ani slovo, ale když jsme projížděli kolem malého kamene, kde jsem ji viděl se sendvičem v ruce naposledy, bylo mi jasné, že tady teď Ruthie necháváme.

DVA

NORMA

Když jsem byla malá, asi tak čtyř- nebo pětiletá, zdály se mi takové sny. Jeden byl plný světla a druhý temný. Teprve když mi bylo padesát a moje matka začala přicházet o rozum, uvědomila jsem si, že ty dva sny jsou jeden a tentýž. V tom prvním jsem seděla na zadním sedadle auta, sluneční paprsky probleskovaly skrz stromy lemující silnici. Světlo se odráželo od okénka, mžourala jsem do něj. Zvedla jsem tvář ke slunci, bylo to hřejivé a příjemné. Vlasy, které jsem normálně nosila spletené do pevného copu na zádech, abych se ochránila před klíšťaty, mě šimraly na nose. Neustále jsem musela zvedat své hubené ruce, i se špínou zalezlou za nehty, abych si ty vlasy z nosu odhrnula. Z nějakého důvodu jsem měla botu jen na jedné noze, ta druhá bota ležela na podlaze přede mnou. Auto jelo rychle a vonělo mýdlem a novou kůží. Nemělo klimatizaci, a tak se mi hubené hnědé nohy lepily na sedadlo a v místě, kde se moje stehna tiskla na kožený potah, se rozlévaly oválné fleky od potu. Nadzvedla jsem si své potrhané šaty a snažila se zastrčit si je pod sebe. Matka by se zlobila, kdybych propotila sedačku v cizím autě. Mrkala jsem, abych rozehnala hvězdičky, co se mi dělaly před očima z příliš dlouhého pohledu do slunce, když vtom na mě promluvila z předního sedadla. Otočila jsem se a spatřila tvář ženy, která nebyla moje matka, ale měla tvář mé matky. A pak jsem se probudila.

V mém temném snu byla obloha úplně černá, kromě modré svatozáře kolem měsíce. Lomené paprsky světla, jak jsem se dozvěděla, když jsem byla starší. Měsíc byl jasný a svatozář tak modrá, že mé oči nedokázaly zaostřit na žádnou hvězdu. To světlo všechno kolem sebe pohltilo. Viděla jsem pár načechraných mráčků, z nichž nezaprší. Netušila jsem, jak to vím, ale věděla jsem to. „Tohle nejsou dešťové mraky,“ řekl mi známý hlas. Viděla jsem hořící oheň kousek od místa, kde se mé nohy opíraly o zem. Tráva byla studená a vlhká, jak to v noci bývá. Měsíc přinášel chlad a mokré nohy. Lidé se shromáždili kolem ohně a jedna žena se ke mně otočila. Pokývla na mě, pak se otočila zpátky k plamenům a ponořila do stínu. Chtělo se mi čůrat.

Slyšela jsem, jak na sebe volají puštíci proužkovaní a v dálce vyje kojot, ale nebála jsem se. Bojím se jich až teď, když jsem na chatě, kterou jsme si s Markem po svatbě pronajali. Když jsem tam sama a začnou výt kojoti. Musím sebrat veškerou odvahu, abych nenasedla do auta a nevrátila se do Bostonu. Jediné, co mě leckdy udrží uvnitř v chatě, je myšlenka, že by mě kojot mohl dostat právě při mém zběsilém úprku z chaty do auta. S přibývajícím věkem přibývají i nejrůznější obavy. Ale v tom dětském snu mě ti noční tvorové neděsili.

V tom snu jsem stála a splývala s nocí. Slyšela jsem smích a věděla, že patří mému bratrovi, což je zvláštní, protože jsem jedináček. Zachvěla jsem se a žena u ohně se na mě znovu otočila. Hledala mě, gestikulovala a mávala na mě, ať jdu ke kruhu shromážděných lidí. Zajímalo by mě, proč zůstala schovaná ve tmě. Vím, jak voněla a jak zněl její hlas. Cítím její ruce, vyčerpané léty mateřské péče, jak mě utěšují v bouřce. Její tvář byla záhadou. A zůstala záhadou až do chvíle před několika krátkými týdny. Vždycky byla jen siluetou. Oči bez barvy, rty bez růže, skráně bez vrásek, které by prozrazovaly běh času. Existovala jen v noci. Pokaždé když jsem se probudila, se mi po té ženě zahalené v temnotě stýskalo. Snažila jsem se na ni volat. Znala jsem ji, ale když jsem se pokusila vyslovit její jméno, přilepil se mi jazyk na dno úst a má mysl zapomněla. Cítila jsem, jak mi vibruje hrdlo, ale žádný zvuk ze mě nevyšel. Smutek mě naplňoval natolik, že se mi slzy řinuly po tvářích ještě předtím, než jsem vůbec otevřela oči.

Smutek se někdy projevoval jako strach. Nepamatuju si všechny okolnosti, ale vzpomínám si, že jsem věděla – ne, že bych si to jen myslela, ale skutečně jsem to věděla –, že můj domov není mým domovem. Nic nebylo tam, kde to mělo být. Nikdo nebyl tím, kým měl být.

„Přestěhovali jsme se, zlatíčko. To jsou jen tvoje vzpomínky na náš starý dům. Nic víc.“ Pokaždé se jí nějak povedlo probudit ve mně pocit, že jsem hloupá, když říkám takové věci. Že jsem hloupá, to platilo, dokud jsem byla malá. Jakmile jsem byla starší, cítila jsem se provinile.

A když jsem o té ženě chtěla mluvit, když jsem si začínala vybavovat její tvář, její rysy, strukturu jejích vlasů, přišlo další rozumné vysvětlení.

„Odjela jsem na pár týdnů, abych se starala o tvou tetu June, vzpomínáš? Po té její operaci.“ Po operaci, o níž mi nikdy nikdo ve skutečnosti nic neřekl. Jak jsem se později dozvěděla, byla úplně vymyšlená.

„To se ti popletlo. Myslíš na sestřenici svého otce, která s námi tou dobou bydlela.“

Myslím, že jsem odjakživa věděla, že něco není v pořádku. Jenže když jsem byla malá, rozuměla jsem tomu tak, že to, co není v pořádku, jsem já. Pak jsem rychle zapomněla proč. A sny přicházely stále dál.

Snažila jsem se povídat si o svých snech s otcem, a přestože pro mě měl vždy zcela rozumné vysvětlení, nikdy jsem ten sen nedokázala odehnat. Nešel jen tak poskládat a zastrčit dozadu do šuplíku, aby se na něj zapomnělo.

„Normo, zlatíčko,“ povzdechl si, „nejspíš je to některá z žen, které v létě navštěvují náš kostel. Někdo, kdo k tobě byl kdysi milý.“ Když jsme o tom mluvili, šťoural se za nehty a odtrhával si malé kousíčky kůže z rohu, kde vyrůstá nehet. Někdy si pak strkal palec do pusy, aby zastavil krvácení. Když jsem mu vyprávěla o svých snech, musel si palec obvazovat ještě další týden.

„Sny jsou často nesmyslné, Normo. Já jsem byl jednou ve snu mořský koník. To ale neznamená, že jím jsem,“ řekl mi otec, když jsem začala popisovat ženu u ohně.

„Jenže ona je tak skutečná,“ namítla jsem. V těch prvních pár minutách po probuzení mi bylo všechno tak jasné. Cítila jsem vůni ohně a vařených brambor. S každým nádechem mě přemáhal větší a větší smutek, jak vůně slábla. A pak jsem se rozplakala, plakaly nejen koutky mých očí, ale celý trup, v hloubce, v prostředku břicha.

Když byl pláč hlasitý, přispěchala do mého pokoje matka a pokaždé se zastavila, aby mi rozsvítila malou lampu, keramickou Noemovu archu se slony a kachnami seřazenými do dvojic. Cvaknutí provázku, s nímž se biblická lampa rozsvěcela, bylo kromě toho snu mojí první skutečnou vzpomínkou. Sledovala jsem, jak lampa vrhá světlo na malou postel pokrytou plyšovými zvířátky a ručně vyrobenou přikrývkou v růžových odstínech, po celém okraji lemovanou krajkovými volánky. Světlo z lampičky, když je jediným zdrojem světla, mě dodnes dokáže přenést zpět do toho pokoje, zpět k pachu potu a moči prosakující skrz mé povlečení, růžové jako cukrová vata. Tu lampičku mám pořád někde ve spíži, nebo je možná na chalupě. Deka už je dávno pryč.

„Je to jenom sen, holčičko moje drahá, nic než sen. Jsi u maminky. Ššššš, Normo, je to jenom sen, nic než sen. Je to jenom sen. Není to nic víc než hloupý sen. Jen sen.“ Její hlas byl v noci něžnější než za denního světla. Svírala mě pevně, když mě houpala ze strany na stranu a broukala si nedělní chvalozpěvy. Hodiny v předsíni tikaly, malý dřevěný ptáček vykoukl, aby třikrát zacvrlikal a matka stále seděla a houpala mě. Držela mě, dokud mi slzy neuschly a stíny se neodplazily po stěně a nerozpustily v ranní šedi. Někdy, když pláč neustal hned, si matka nanosila z prádelníku na konci chodby veškeré přebytečné polštáře a udělala si z nich na zemi takovou provizorní postel. Párkrát mi svařila mléko s kapkou vanilky a nechala mi ho pít ze šálku ozdobeného modrými květy, z toho, jehož jsem se přes den nesměla dotknout. Ještě s hustým mlékem v ústech jsem zase usnula a matka se schoulila vedle mě. Milovala jsem ten pocit, když na mě položila svou paži a držela mou ruku ve své, dokud neochabla spánkem. A ráno, když jsem se probudila, byla matka pryč, zpět v posteli, kterou sdílela s otcem. Na polštáři vedle mě ale stále ulpívala její vůně. Vůně byly v mém raném dětství určující. Večer táborák a vařící se brambory, ráno mýdlo značky Ivory a whisky, o níž si myslela, že o ní nevím.

„Možná bychom ji měli k někomu vzít? Třeba k faráři?“ Matka mluvila tiše, rty se jí sotva pohybovaly, jako by na jazyku nosila tajemství a bála se, že když promluví příliš nahlas, vyletí ven. Tentokrát byl můj temný sen neobyčejně živý. Tma byla černější, měsíc jasnější, ale hlasy vzdálenější. To mě vyděsilo. A podle tmavých kruhů pod očima a způsobu, jakým drhla čisté hrnce, jsem poznala, že to vyděsilo i mou matku. Sledovala mě zpoza pultu a dávala pozor, jestli poslouchám.

Ty dny poté, co jsem měla své sny, jsem nesměla být sama. A tak jsem seděla na podlaze v obývacím pokoji, skláněla hlavu a napínala uši, abych je slyšela. Seděla jsem na místě, z nějž jsem na ně nejlépe viděla, a když si mě matka všimla, ztišila hlas. Přede mnou ležela hromádka dětských knížek a moje první panenka, plastové mimino. Bylo mi devět. Na mimino jsem byla už moc stará, ale matka se cítila lépe, když jsem ho měla u sebe. Když mě pozorovala, tak jsem tu panenku chovala, oblékala a svlékala a předstírala, že ji krmím. Česala jsem jí žluté nylonové vlasy a natáčela je na prsty a zaplétala do copánků. Pak jsem jí do jejích malých plastových uší špitala maminkovské řeči. Ale když se matka nedívala, odložila jsem panenku stranou a vzala si raději knížku, puzzle nebo cokoli jiného, co bylo pro devítiletou holčičku zajímavější. Když jsem u sebe panenku neměla, matka ji vždycky našla, posadila ji vedle mě a sledovala mě, dokud jsem ji nezvedla a nepochovala.

„Je to dítě, Lenore. Má zlé sny. Bude v pořádku. Žádného faráře nepotřebujeme. Ona z toho vyroste. Zapomene, slibuju.“ Otec usrkl kávu a vrátil se k novinám. Byla sobota ráno a on byl oblečený, jako by se chystal k soudu, šedivé vlasy měl uhlazené dozadu a knír pečlivě učesaný. Na sobě měl bílou košili a kravatu, pro případ, že bychom někam vyrazili. Kravatu si sundával jen v létě, když sekal trávník, a v zimě, když odklízel příjezdovou cestu. Matka říkala, že lidé věří soudcům, že činí správná rozhodnutí, pokud jsou čistí a upravení. Čistota byla matčinou odpovědí na většinu problémů.

„Je to víc než sen. A ty víš, jak to myslím. Nedělej, že to nevíš.“

Podíval se na mě přes dveře, které oddělovaly obývací pokoj od kuchyně. Rychle jsem odvrátila zrak a předstírala, že jsem si nevšimla, jak se o mně baví. Otec se vrátil ke svým novinám a matka se vyřítila z pokoje, co nejrychleji to šlo, v botách na tlustých podpatcích, které nosila dokonce i doma. Našla si jiný pokoj a náhodnou, nepotřebnou domácí práci.

Když jsem byla mnohem starší a sny byly už jen matnou vzpomínkou, vymyslela matka novou teorii, jíž se držela, dokud jí nemoc nezačala rozežírat mozek. Tvrdila, že sny nejsou ničím jiným než důsledkem konzumace přílišného množství cukru před spaním. Což bylo zvláštní, protože cukr byl v naší domácnosti ze strachu o můj chrup vydáván jen na příděl. Podívala jsem se na ni úkosem, stejně jako můj otec, a ona se otočila, aby přeskládala utěrky ležící na kuchyňské lince nebo doplnila už tak plnou slánku. Nakonec jsem ale o těch snech přestala mluvit. Musela jsem. Nepřestaly se mi zdát, jen jsem o nich přestala mluvit, alespoň před matkou. Naposledy, když jsem se zmínila o tom autu nebo o matce v mém snu, rozbila těžký skleněný pohár. Praštila s ním o pult tak silně, že se rozletěl na tři velké kusy a rozřízl jí měkkou část dlaně těsně pod palcem. Pět stehů. To bylo naposledy. Cítila jsem, jak mi tíha viny sedí přímo za krkem, a pokaždé když se to břímě začalo vytrácet, matka to vycítila, natočila ke mně svou ruku a ukázala mi jizvu.

„Je jenom ostražitá, to je všechno,“ omlouvala ji vždy teta June. „Má ráda přehled o všem a o všech. Jen tak může být v klidu.“ Teta June byla jediná osoba, která dokázala matce porozumět, a ze všech sil se snažila mi pomoci, abych jí porozuměla i já.

Toho dne jsme se procházeli po pláži a sbírali rozbité mušle. Mrzelo mě, že jsem nenašla ty, které si člověk přiloží k uchu a slyší z nich moře.

„Ale June...,“ pravila matka.

„Matka?“