Cover © Pavel Hrach, 2023

© Nakladatelství LEDA, spol. s r. o., 2023

ISBN 978-80-7335-854-9

Obsah

BAJKY

BAJKY

FILEMON, ČILI O ZAHRADNICTVÍ

EZOP ZAHRADNÍKEM

BAJKY

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

BAJKY Z LET BUDOUCÍCH

BAJKY O VÁLCE OBČANSKÉ

TYTO DOBY

ÚTRŽKY

1

2

PODPOVÍDKY

PROSTOPÁŠNÍK

POSLEDNÍ VĚCI ČLOVĚKA

HAMLET, PRINC DÁNSKÝ

VYNÁLEZCE

ZÁZRAK NA HŘIŠTI

PRÁVNÍ PŘÍPAD

ČERT

PAŠTIKA

ORGANISUJME SE

STĚHOVACÍ PODNIK

PRVNÍ HOST

NÁVRH

SPOLEK VĚŘITELŮ BARONA BIHÁRYHO

TONDA

O CESTOVÁNÍ

AŽ BUDOU SOUDIT DIPLOMATI

GLORIE

MUŽ, KTERÝ DOVEDL LÍTAT

O POTOPĚ SVĚTA

ANONYM

INTERVIEW

DESET CENTAVOS

RUKOPISY Z POZŮSTALOSTI

JOSEF EGYPTSKÝ

O FANTASII

ŠATY DĚLAJÍ ČLOVĚKA

KDYŽ BOLÍ ZUBY

VYSVĚTLIVKY

Ediční poznámka

BAJKY

BAJKY

Zločin a trest

Nelze to popírat: udělala nečistotu. Teď se krčí v nejtemnějším koutě se zvrhlým a urputným výrazem, zeleně svítí očima a potrhává ocasem; ví, co ji čeká. Rázem z ní spadlo vše, co z ní dělá vzdělanou a jemnou kočku; je to zlé a divoké zvíře džunglí, bestie plná strachu a nenávisti, jež tě sleduje žhoucíma očima jako věčného nepřítele. Syčí jako had, když se k ní blížíš; její zelené zorničky srší zuřivým odporem, hrůzou, záštím a zločinností: pff chch chch, nesahej na mne!

Nic platno, macku, mezi námi lidmi se vina musí odpykat; je Zákon a Řád, že kočka, která se prohřešila, se přidrží na místě činu a na! na! na! tu máš, ty hanebnice! S ušima sklopenýma, zběsile se vzpouzejíc choulí se hříšnice pod tragickým přívalem trestu. Hotovo! a jako had, s břichem na zemi, peláší bídná kreatura z místa činu.

Ale než soudce vstane, sedí už uprostřed pokoje, spokojená a útlá kočka, jako by se nic nestalo, a horlivě si na zádech líže pocuchaný kožíšek. Ohlédne se na svého katana ještě trochu nejistě, ale očima už zlatýma: Koukej, já jsem hezká kočička; otevři mi, já chci jít do kuchyně.

Načež odchází, dávajíc si zřejmě záležet na tom, aby nespěchala.

Megalomanie

Bylo to psisko jako rukavice, s žabíma očima a na tenkých nožičkách, jež titěrně zvedalo, jako by věčně zábly. Do jeho staré, pitomé hlavy se nevešlo nic jiného nežli jméno Pucinek a vědomí, že udělat loužičku je věc, která se tresce.

Jednou se za rachotu hromů protrhla nebesa, a těžký, hučící, crčící příval se vylil masivním proudem; v té chvíli se pískové nádvoří zámku změnilo v žluté jezero, jež se s jekem horské bystřiny řítilo do parku, vyrývajíc hluboké struhy.

V tu chvíli capalo psisko se schodů; a když uvidělo pod sebou to boží dopuštění zátopy, počalo se třást a nahrbilo hubený zadeček v pokoře kajícného a doznávajícího hříšníka:

„Pane, pane, potrestej mne: to já jsem udělal tu velikou loužičku.“

Věc cti

Byl poražen drtivou převahou; co platno, vlčák je těžší a silnější než takový chlupatý pinč; byla to jen hromada chlupů na zemi, do níž vlčák zatínal své hrozné tesáky.

Z té rvoucí se hromady jej vytáhla paní za obojek; nechal se vléci, ale ohlížel se po svém nepříteli: Ty zbabělče, ty sketo! Jen kdyby mne nedrželi!

Teď leží na koberci a líže si krvavé rány; a když na něj jeho paní pohlédne, zatřepe vítězně kouskem ocásku: „Ale ten dostal, co?“

Opuštěná

Tři noci pršelo; a tři noci šedivý, pruhovaný kocour nepřišel. Čekala přitištěna ke zdi, až jí tlapičky ozábly; ve dne pak, když myslela, že ji nikdo neslyší, žalovala temným a zlomeným altem. Chtěl-lis ji pohladit, zalezla nedůtklivě pod židli: Pardon, nemám dnes náladu.

Ale třetího dne po takové noci se ti sama vrhla do náručí náruživě se laskajíc: Hlaď mne, nos mne, chovej mne! ukaž ucho, ukaž bradu, ukaž krk! ještě! ještě! já nemám nikoho na světě ráda nežli tebe!

A přede, přede hlasitě a křečovitě, až se zalyká.

Kůň

V ulici zatřeskla hudba, zablýskaly rohy, a bum! a bum! buben se valí jako silný chlap, co razí cestu slavnému průvodu. Ano, je to nějaká slavnost; za vřeštící kapelou jede ozdobený vůz, na něm praporky a děvčata a křik, tramtará a činely, radujte se, lidi, jede celá fůra muziky; ale já jsem se, nevím proč, podíval na koně, který to všechno táhl, a velmi jsem se podivil. Nejspíš jsem čekal, že se ten kůň usmívá.

Neusmíval se, naopak; díval se tak vážně a důstojně, že to pohoršovalo. Vypadalo to, jako by dával najevo, že nesouhlasí s tou napěněnou švandou. Tvářil se zamyšleně, jako by táhl pohřební vůz místo hromady bláznů. Zdálo se, že o něčem přemítá.

„Já dělám vážnou a důležitou práci.“

/1925/

FILEMON, ČILI O ZAHRADNICTVÍ

Kapusta

Měl jsem z ní radost; byla plná, trochu ojíněná a tak kudrnatá jako František Langer, když byl mladší; ale najednou se bůhvíodkud vzaly housenky běláska zelného, který, jak ukazuje jméno, by měl žrát zelí u Strašnic a nechat mou kapustu s pokojem; a sežraly všechno krom pěkně rozvětvených žeber.

Před touto pohromou jsem byl nakloněn opravit tabuli hodnot a považovat kapustu za královnu květin. Nuže, není to pravda; královnou květin je pořád ještě růže, zřejmě proto, že není k žrád-lu.

Patrně i člověk musel být velmi nejedlý, aby se stal králem tvorstva.

Sukulenty

Nemyslete si, že jich mám sbírku; mám toho jen čtyři hrnéčky a něco netřesku; ale přece mne tato vegetace uvádí v úžas.

Jeden kaktusek vypadá, jako by si to umínil pučet kousek syrového skopového masa; je to červené, trochu nafialovělé, tlusté a velmi podobné jakýmsi znetvořeným pracičkám; tento div přírody je, upřímně řečeno, poněkud ohavný.

Druhý kaktus si usmyslil přijmout podobu, jako by vyšel z fantasie nějakého klempíře. Dělá to jistě naschvál; tváří se jako umělý výrobek.

Třetí, to jsou pěkné tučné fialové a zelené šavle se zřejmou vůlí k stylisaci; ale všechno je osypáno jakousi tropickou vyrážkou v podobě hustých bílých a plesnivých bradaviček. Zdá se, že to není nakažlivé.

Čtvrtý netvor se musí vidět růst. Nejdříve vylezou chlupy, z těch se udělá hvězdička, a pod hvězdičkou se ukáže zelená bambulka. Nakonec je z toho taková rohatá koule, hustě osázená pichlavými hvězdičkami. Nedovedu si představit, co z toho vznikne dál.

Ale nejpodivnější je obyčejný netřesk; nasázel jsem jej a dále jsem se o něj nestaral; ať ukáže, co umí. Nuže, umí něco zvláštního: kdekoli se mu zachce, v podpaždí, na zádech, na hlavě vyžene jakousi zelenou lupenitou hlavičku, ta se ulomí, skutálí se do hlíny, zapustí kořínek a roste jako blázen.

Co bych si počal, kdyby mně v podpaží nebo na prsou nebo vzadu na šíji začalo pučet dítě. Některé netřesky mají na sobě dvacet mladých; je to jako osutina plodnosti; je to rozpoutané mateřství.

Plevel

Učinil jsem objev: každá bylina má nejen jiný list a květ, nýbrž i jiný kořen. Vy, kdo se nepatláte v půdě, abyste vyplenili bejlí, nemáte ponětí o skrytém bohatství kořenů. Jsou kořeny kypré, dužnaté, chorobně bledé; nebo tuhé, rozvětvené, bohaté jako čupřina; plazivé, dřevnaté, naběhlé, hlízovité, úporné i křehké, pevné jako ovčí struna, hluboké i mělce rozlezlé, tučné i hladově vychrtlé, růžové jako živé nervy i černé jako hniloba, kosmaté i lysé; říkám vám, pod zemí je to stejně bohaté jako nad zemí.

Hlína

Mluvil jsem o hlíně, a jeden zahradník se na mne urazil. Zahradní půda, řekl, to není žádná hlína; to je prsť, humus, ušlechtilá a živá hmota, kdežto hlína je, víme, mrtvina, jíl a jalovina. Trochu jsem se zastyděl; zahradník má pravdu. Ale proč tedy Hospodin stvořil člověka z hlíny země a ne z prsti? Není psáno, že by Adam byl stvořen z humusu. Není řečeno, že by jej Stvořitel byl udělal z jemné listovky. Patrně šetřil humus a listovku na Zahradu Ráje. My zahradníci přece nevymrháme nejlepší prsť na nějaké pochybné pokusy.

Jak se pěstují oblaka

Stojí to dosti práce; je nutno velmi pečlivě plevat, vyhazovat z prsti neřád a kamínky, klečet na zemi, shýbat se, rýt se v půdě, zalévat, sbírat housenky, hubit mšice, kypřit půdu a sloužit zemi; když pak tě už bolí od toho záda a ty se narovnáš a podíváš se k nebi, máš nejkrásnější oblaka. Probatum est.

/1925/

EZOP ZAHRADNÍKEM

Škvor

Ty bídný, ničemný, ošklivý ohavo, který okusuješ mé mladé sazeničky, ožíráš klíčky sotva vzešlé, prolézáš každý kout domu ve svém bezcílném a protivném spěchu, schováváš se pod mým polštářem a plaveš v mé sklenici s vodou, ty svíjející se vzteklíku, cvakající po mně svými nůžkami, prosím tě, k čemu jsi na světě dobrý? Jakému účelu sloužíš? Jaký užitek přinášíš? Je-li pak pod sluncem tvor zbytečnější, než jsi ty?

„Nejsem zbytečný, člověče; udělal jsem ve svém životě něco nesmírně užitečného.“

Co jsi udělal, škvore, užitečného?

„Zplodil jsem nové škvory.“

Kočka v zahradě

Vypiplal jsi způsobnou travičku na suchopáru a keře z holých proutků; odchoval jsi na klíně domácí kočku ze zatoulaného, pištícího kotěte. A teď se tvůj macek plíží jako had mezi vysokými stébly a křovím, svítí zlatýma očima a lesklým kožíškem mu probíhají slastné záchvěvy.

„Já? Já jsem divoká šelma v divoké džungli.“

Vlastnictví

Chovám starou náklonnost k vrabcům, protože jsou veselí a chudí; protože jsou šediví jako hadříky chudých, ježatí jako tuláci, bezstarostní jako děti, žvaniví, spokojení se životem a vůbec jaksi demokratičtí; z těch a jiných důvodů jsem je vždycky s libostí pozoroval, jak se chudě protloukají životem.

Jdeš, ty ničemo, táhneš, vrabčáku, pláchneš, ty mizerný zloději! Kde je má kočka, kde je má hůl, kde je můj revolver? Chceš mně, ty padouchu, ty bandito, sezobat mou první třešničku na mém zákrsku?

Státnický čin

Neměla se vůbec k světu, ta begónie v květináči; přes všechno úsilí dole zahnívala a nahoře vadla, až bylo ošklivo se na ni dívat. I dožral se zahradník a hodil ji do nejtemnějšího kouta ve sklepě. Pak na ni naprosto zapomněl, maje na mysli lepší věci než zkaženou begónii.

Když pak za čtrnáct dní hledal ve sklepě nějaký prázdný květináč, našel tu begónii vzkříšenou, jednou tak vysokou a žíznivou jako poušť, strašně dychtivou žít.

„Jak rozumí náš zahradník své věci,“ zašuměly ostatní květiny. „Jaká státnická moudrost!“

Květináč

To koukáš, co? Jak jsem vyrostl od jara! Co mám listí! Jak krásně kvetu a voním!

Žížala

Brrr! Honem do země! Rychle se zarýt do poctivé, vlhké půdy! Hu, sáhl na mne člověk! Jak je odporně suchý a teplý! Nesnesu toho, obrací se mi žaludek! Fí!

Dítě v zahradě

Otrhává poupata a zastrkuje je do pískové cestičky.

Hej, co to tropíš, ty malý ničiteli?

„Sázím květinky.“

Kaktus

Píchnu tě, a ještě mi za to řekneš, jaké mám nádherné ostny.

Plevel

Já vím, sousede jílku: proti mně je hotové spiknutí. Když sečou louku, je to jen proto, aby mne zničili. Poslali na mne krupobití; chtějí mne spálit sluncem; zjednali si proti mně krtky a žížaly. Ale já se nedám. Já vím, proč mají na mne tak spadeno. Oh, já bych mohl povídat věci!

/1926/

BAJKY

I

Lidé

Je to, pane, trápení. Já musím co chvíli zahánět kluky, aby neškádlili mého psa.

To já zase musím zahánět psy, aby nehonili mou kočku.

A já musím střílet na zahradě kočky, aby mně nehonily ptáčky.

A já musím střílet ptáčky, aby mně nesežrali třešně.

Mšice

Paní sousedko, je na světě nějaká spravedlnost? Překážím já někomu? Stojím někomu v cestě? Sedím si zticha na spodu listu, vidět mě není, slyšet mě není, krčím se ve svém koutečku jako dušička, mám pokoj, hledím si svého, jen svá vajíčka snesu a z lístku na lístek se tichounce přestěhuju – říkám vám, paní, já nic s nikým nemám, nederu se do popředí, do ničeho se nepletu, a přece mne Člověk, ten surovec, ten Herodes, nenávidí a potírá!

Břízka

Říkají mi pěkná bílá břízka. To toho je! Jen počkejte, jak budu krásná, až budu stará!

Žížala

Já vám říkám: to, že lidé orají… že ryjí… že okopávají půdu… to dělají jenom kvůli mně. Vědí, že to nemám ráda… To oni naschvál. Aby mě vyrušovali.

Tovární komín

Haha, oblaka! Takové cáry! Takové pápěrky! To se raději podívejte na můj kouř: jak je hustý a temný! a co ho je! Krájet by se mohl! Holenku, tomu já říkám oblaka!

Stará borovice

Jak dosáhnout mého věku a mé velikosti? To je docela jednoduché: to si musíte vybrat suchou a písčitou půdu, jen žádná spodní voda, málo humusu, skromná výživa. – Jak, že vám starý buk doporučoval naopak půdu co nejbohatší? A vrba spodní vláhu? Nevěřte tomu, to jsou hloupé názory; dejte na má slova: nejlepší je holý písek a sucho, sucho, sucho!

Střecha

Já vím, já vím; na mně nic není, na mne se nikdo nedívá. Ale jak jsem krásná, když se lesknu v dešti! A jak se v tu chvíli cítím být střechou!

Papuče

Já nešťastná! Být pořád pohromadě s tou druhou, s tou rajdou, s tu hloupou bačkorou! Nebýt jí, mohla bych dostat do páru něco lepšího…

Včela

To se nadělá řečí o té mé pracovitosti! Co mne se týče, já si zakládám víc na svém žihadle!

Mravenec

Tak! Ti idioti si postaví dům zrovna nám do cesty!

Petrolejová lampa

Žárovka? Ach ano; ale já jsem uměla bzučet.

Květ

To není pravda, že odkvétám… Já rostu.

/1932/

II

Housenka vědecká

Haha, ze mne že bude motýl? Babské pověry, pane. Pouhé iluse. Pohádky pro děti. Je vědecky zjištěno, že v nás housenkách jsou samá střeva a žádná křídla. Žádná barevná křídla. Pojde se a konec.

Ploštice

Já, paní, mohu mít ze svých dětí radost. Jsou zdravé a nadané, mají se k světu a dokonce už smrdí. – Chvála bohu, ty se ve světě neztratí.

Adresář

Básně! Takový tenký sešitek… A tohle si, prosím, taky říká kniha!

Starý pamětník

Kdepak, za mého mládí, to byly jinší časy. Tehdy jsme my jasany rostly až do nebe. A tráva? Tráva tehdy rostla vyšší než já… Považte, jaká to byla tráva… Kdepak teď!

Semínko pampelišky

Letím! Vznáším se! Stoupám k oblakům! Teď konečně vím, proč jsem na světě!

Veš ve vlasech

Cože je pod námi, tam hluboko, tam dole, kam náš sosák nesahá? Nic. Jenom kámen. Neživá a neužitečná hmota.

Střevlík

Je jediný zákon života. Jediná morálka. Jediná moudrost: Buďte tvrdi!

Hlemýžď

Mravenci jsou sběř. Považte, vždyť ani nevěří, že svět řídí Veliký Plž!

Květináč

Já že jsem hliněný střep? Já? Helejte, co ze mne vyrostlo!

Kohout

Ještě nesvítá. Ještě jsem nedal znamení.

Rezavý hřebík

Haha, píchnul jsem ho do paty! A pak se říká, že nejsem k potřebě!

Strom

Daleko vidět: to se musí vysoko vyrůst.

Vrabec

To toho je, slavík! To nás vrabců je víc!

Pařez

A proč se také neříká velebný pařez?

Výkal

Kdybych já měl křídla! To bych se, holenku, jinak uplatnil!

Liška

Všechno živé se dělí na tři druhy: na nepřátele, na konkurenci a na kořist.

Jestřáb

Cože, ukrutnost? Boj o život, pane, je vždycky legální.

Stonožka

Jen to, jen to bych chtěla vědět… jsou-li na jiných planetách také stonožky.

Štěnice

Nežila jsem nadarmo… Nechávám po sobě řadu potomků… A samé štěnice! Samé štěnice!

Plevel

Velebný strom, bah! Počkejte, až mně bude pět set let!

Plch

Je tré tříd tvorstva: plchové, zvířata a rostliny.

Květ

Že voním? Že lákám hmyz? Ach, vidíte, o tom já ani nevím!

Ropucha

Pokrok? To se rozumí, že je pokrok. Na příklad já jsem bývala pouhý pulec.

Důležitá moucha

To nevíte? To je přece ta moucha, co si sedla na čelo královo!

/1932/

III

Dělba práce

Já se budu na vás dívat, jak pracujete, a vy se zas budete dívat na mne, jak jím.

Závist

Ach bože, tady tak voní párky, a já mám k večeři jenom kapouna!

Zaměstnavatel

Osm hodin práce, jak to? Myslíte, že já vydávám peníze jen osm hodin denně?

Kat

To víte, našinec má taky cit. Zadarmo bych to nedělal.

Vládce

Já vám nařizuju, abyste mně platili, a vy mne platíte, abych vám poroučel.

Psychoanalysa

Tuhle noc se mi zdálo o mé nebožce mamince. Prosím vás, znamená to krvesmilství nebo nekrofilii?

Štěnice

A co já vím všechno o lidech! Já bych mohla povídat věci!

Kaktus

Jen být dobře ozbrojen! Hleďte, jak se mne člověk bojí! Dokonce mne obsluhuje.

Páv

Já to nenosím pro parádu. To kvůli samicím.

Housenka filosofická

Jděte mi s člověkem! Takový relativista! Tvor, který žere všechno! Co mne se týče, já uznávám jen listy řešetlákové.

Jestřáb

Já jsem totiž ze zásady individualista.

Včela

Proč že mám žihadlo? Ve jménu úlu.

Moucha

Ba, špatné časy. Ale za války, holky, to bylo krásných mrtvol!

Dešťovka v květináči

Co vy víte o samotě! Ale já, já jsem oboje, samec i samice – Ach, jaká samota!

Sirka

Pohleďte, já jsem věčný oheň!

Bacillus Koch

Tuberkulosa? Co je to?

Housenka

Pohlaví! Se divím, že se o tom tolik napovídá. Po mém názoru se to silně přepíná. Já na příklad nemám na takové hlouposti ani pomyšlení. Jsem na to příliš rozumná.

Krtčí kopka

Ta modrá špička na obzoru? To nic není. Říkají tomu Mont Blanc.

Hadr na holi

Točit se po větru? To ne, ale musí se jít s duchem doby.

Korouhvička

Dnes se fouká od severoseverozápadu, a basta!

Poslední list na větvi

Ať žije život!

/1932/

IV

Dřívko na vodě

Jepice