Copyright © Miloň Čepelka, 2024 

Illustrations © Lenka Kozlíková, www.lenkakozlikova.com, 2024 

Postface, Editor, Photograph © Josef Pepson Snětivý, www.pepson.cz, 2024 

Photograph © Kateřina Janišová, 2024 

Cover & Layout © Nakladatelství ČAS, Alena Šulcová, 2024 

© Nakladatelství ČAS, www.nakladatelstvicas.cz, 2023 

ISBN 978-80-7475-478-4 (ePUB) 

ISBN 978-80-7475-479-1 (Mobi) 

ISBN 978-80-7475-480-7 (pdf) 

U čerta! Bylo to tu zas!

Naléhavý pocit, že je zničehonic, avšak podle práva, svým vlastním otcem, Josefem II. Že se na svět mračí jeho navztekanýma očima. Vyčítavýma. Zabarvenýma dočervena. Smutnýma.

„Ještě pořád jsem tu doma já, třebaže se tak těšíte, až vám to tady všecko spadne do klína!“

Promluvilo to jeho pravé já, léta tajené? Pověstný ďábel, skrytý v detailu?

Možná jen choroba. Stihomam. Opičí láska, která se kstáru zvrhla v závist. V závist na synovo jakéstakés ještě mládí. Na půlku života, kterou měl Josef III. tenkrát před lety dosud před sebou. I když začínal šedivět.

Jestli je tenhle přístup ke stáří dědičný, tak pozdrav pánbůh, říkal si. Takový konec jako přes kopírák si nemá co závidět. Protože podobné blesky metal z očí mnohem dříve ve svých bezmocných osmdesáti až devadesáti už Josef I. Dědeček. Když nesouhlasil s tetiným výběrem ženicha. Ženichůůů! Stařešina byl bez výjimky proti všem. Možná mají Kališové nedůvěru k jakýmkoli neznámým, co se jim snaží vmísit do rodu, možná ji mají v krvi. Chudák teta Štěpánka!

S římským číslováním mužských přírůstků je to taky šaškárna. A přišel s ní sám, že ho husa nekopla! Přitom jen a jen děda, mlčenlivý kmet, mohl bezpečně vědět, je-li svého jména opravdu první, a ne nultý nebo dokonce minus první. Když už se s tím začalo, platilo i do budoucna, třebaže jen ústní dohodou, že u nich každý prvorozený v nové generaci musí být Josef. On, pozorující se v zrcadle, je třetí. Vznešeněji římskými číslicemi tedy III. Jako v královské dynastii. A má syna téhož jména čtvrtého. Dosud mladíka, který přišel až v jeho málem padesáti, když podlehl manželčinu o patnáct roků mladšímu naléhání, že jí biologické hodiny tikají už hodně hlasitě. On sám, Trojka, je teď v podobných letech jako vzpomínaný otec v číselné řadě druhý. Ten, co kdysi po dědově mustru tak pekelně soptil, protože odmítal připustit, že by do domu mohlo při prudkých deštích zatékat, a tak podle něho byla výměna dlaždic na terase zbytečná. Sám přece ten dům postavil a zvolil k tomu nejlepší firmu. Když se za obnovu přimlouvala právě snacha, co se v domě objevila (na jeho vkus a vzdor naléhavým pobídkám váhavému synovi pozdě), byla to podle jeho úvah tím spíš jen zbytečná vylomenina. Notabene když tuhle nevěstu Natašu jako zodpovědný otec synovi sám nevybral a výběr nestihl ani včas schválit, protože Josef III. se neptal a o žádné schvalování nestál. A ona by hned chtěla rozhodovat? To by tak hrálo!

„Víte, kdo tu dlažbu pokládal? Firma Bašta, a to byli nějací koumáci! Důvěra za důvěru, za důvěru jakost. Ve třicátých letech se jakost ještě nefalšovala!“

Žabomyší zápas. Souboj loutek, které zapomněly, že visí na nitích, a za ty že tahá kdovíkdo kdovíkde.

Na zrcadlo, v němž zkoumal a potvrzoval si, že má s umíněným otcem nejen společné rysy, ale i úsměvy, gesta, dech a kdovíco, zlobil se Josef III. už poněkolikáté. Uznával, že vnější podoba nakonec není nic překvapivého, avšak ten neodbytný dojem celkové totožnosti s otcem překvapivý byl. A nežádoucí, protože se už před časem, ještě za jeho života, zařekl, že bude jiný. Že nebude za každou cenu prosazovat jen svou vůli, i kdyby si stokrát myslel, že je nejlepší, nejmoudřejší, nejtaktičtější a nejpraktičtější. Mnohokrát už se ptal, jak je takový pocit stejnosti vůbec možný. Pohrává si s ním Bůh, nebo ďábel? To ho poslední dobou zajímalo. Nedávno v úvodu jakési knihy četl, že kdo na ďábla nevěří, ať ji ani nečte. Nebyl si jist vírou ani nevírou, tak četl. A hned ho to trápilo. Blíží se mu smrt, nenalhává si, že ne, a pořád se nerozhodl o jednom ani o druhém z obou zpochybňovaných hráčů. Zkoumá to ze všech stran, i k několika farářům se přitřel, ale je to, zdá se, marnost nad farnost.

Sáhl po elektrickém holicím strojku. Zanedbával své strniště už čtyři dny, to zas bude porod. Na náladě mu to nepřidalo. Kdyby uměl s namydlenou štětkou a s břitvou jako všichni z dřívějších generací, šlo by to snáz.

„Cti otce svého a matku svou, abys dlouho živ byl a dobře se ti vedlo na zemi,“ opakovával rád otec Josef II., když se rozhodl, že rodina potřebuje kázání.

„Nesmysl! Blbost! Půjdeš po žebrotě,“ prorokoval mu.