JDI!

VZPOMÍNKY LEGIONÁŘE OTAKARA HUSÁKA

KNIHA IV.

JDI!

VZPOMÍNKY LEGIONÁŘE OTAKARA HUSÁKA

KNIHA IV.

Copyright © Československá obec legionářská, 2022

Photos © archiv Elišky Suchomelové-Husákové, Archiv Kanceláře prezidenta republiky, Fotoarchiv VHÚ-VHA Praha, sbírka ČsOL, sbírka L. Přibyla, foto M. Rak, M. Volfová

Czech edition © Československá obec legionářšká, Nakladatelství Epocha, Praha 2022

ISBN 978-80-87919-88-0 (Československá obec legionářská)

ISBN 978-80-278-0058-2 (Nakladatelství Epocha)

Památce matky a otce a těm, kteří pohár mého života naplnili štěstím až do kraje – své ženě Libuši, dcerce Elišce a naší babičce

Táta

„JDI,“

řekl otec –

kolikráte v životě jak kámen dopadlo až na dno mého svědomí: „JDI!“

a já poslechl.

Vážení čtenáři,

sestry a bratři,

právě držíte v rukách poslední svazek vzpomínek generála Otakara Husáka. V naší edici pamětí se zatím jedná o nejrozsáhlejší projekt a jsem velice rád, že se ho podařilo dokončit a text vydat kompletně bez nutnosti zkracování. K čtenářům se tak dostává naprosto unikátní pramen, byť někdy to není čtení jednoduché, k počátkům našeho prvního odboje, bojům československých legionářů v Rusku a ve Francii, ke vzniku Československa a budování jeho armády. Jednoduchá nebyla ani příprava rukopisu k vydání, proto bych zde chtěl poděkovat všem těm, kteří se na ní podíleli, ať již přepisem původního textu, redakčními pracemi, tvorbou rozsáhlých příloh, či sháněním potřebných materiálů. Také bych chtěl vyzdvihnout pomoc a vstřícnost dcery generála Husáka Elišky Suchomelové a její rodiny, bez jejichž podpory a spolupráce by celý projekt nemohl vzniknout.

Osobnost Otakara Husáka, celoživotního bojovníka za svobodu a demokracii, člověka, který se nikdy nebál kritizovat nespravedlnost a zastat se neprávem odstrkovaných, měla být během dvou totalitních režimů zapomenuta. Bohužel se to téměř podařilo a jeho jméno a činy jsou dnes známy velmi málo. Je proto dobře, že se i v současných složitých podmínkách podařilo instalovat a slavnostně odhalit pamětní desku Otakaru Husákovi na jeho domě na pražských Vinohradech. Věřím, že to, společně se čtyřmi svazky jeho pamětí, pomůže tuto nespravedlnost odčinit a navždy ho navrátí do naší národní historie. Zaslouží si to nejen Otakar Husák, ale také my, protože generál Husák je osobností hodnou následování a podobných inspirativních hrdinů není nikdy dost!

plk. v. z. Pavel Budinský, Ph.D., MBA

předseda Československé obce legionářské

Vážení čtenáři,

když se vysloví jména triumvirátu Masaryk–Štefánik–Beneš, mělo by se jedním dechem dodat i další jméno: Otakar Husák. Tento výjimečný muž byl v roce 1914 spoluzakladatelem a organizátorem československých dobrovolnických jednotek v Rusku a později i ve Francii; v obou zemích se osobně účastnil bojového nasazení v první linii. Dne 3. prosince 1918 Husák v hodnosti plukovníka dorazil jako vůbec první zástupce zahraničního odboje do vlasti.

Bez diskusí byl jednou z nejvýznamnějších osobností československého prvního odboje. Za Velké války prokázal odvahu, organizační i diplomatické schopnosti, byl respektován ve spojeneckých politických kruzích. V letech 1920 až 1921 provedl jako ministr obrany zásadní reorganizaci vznikající československé armády. Rozený vůdce, milovaný legionáři i prvorepublikovou veřejností – ideální kandidát na Masarykova nástupce v prezidentské funkci.

Když však začal v roce 1921 tehdejší předseda vlády Edvard Beneš proti Husákovi jako mimořádně schopnému konkurentovi intrikovat, prezident Masaryk se přiklonil na Benešovu stranu. Generál Husák se poté s noblesou doživotně rozešel nejen s Masarykem, ale i se světem vysoké politiky. V pamětech později napsal: „Můj poměr k držitelům moci, politice a politikům vůbec, zůstal po zbytek života nezměněn. Nevěřím, přezírám…“

S generálem Janem Syrovým, který se v září 1938 nedobrovolně ocitl ve funkci předsedy vlády, v jejímž čele byl donucen přijmout mnichovský diktát, pojilo Husáka již z dob legií pevné přátelství. Dle svědectví Husákových rodinných příslušníků Syrovému jeho chování v osudových okamžicích nikdy nevyčítal, jen poznamenal, že on by celou věc řešil jinak…

Není nikterak překvapující, že jako čelný představitel prvního odboje byl Husák v září 1939 německými nacisty zatčen a spolu s dalšími příslušníky národní elity deportován do koncentračního tábora Buchenwald, kde strádal až do roku 1945. Kratší dobu byl vězněn i po nástupu komunistů v roce 1949.

Otakar Husák byl ryzím vlastencem a idealistou – bez takových lidí nemůže být zahájena ani vítězně zakončena žádná revoluce, ani ta československá, protihabsburská. Husákův životní osud je potvrzením rčení o revolucích, které požírají své děti. Pro naši historiografii je velkým přínosem, že se Otakar Husák v závěru svého života, kdy doslova živořil na okraji společnosti, věnoval sepsání obsáhlých pamětí. Díky jeho rodině a zejména díky Československé obci legionářské byly upraveny do knižní podoby a nyní se tak ke čtenářům dostává jejich čtvrtý, závěrečný díl, který obsahuje množství málo známých informací z období formování Československé republiky.

Závěrem si dovolím vyslovit domněnku, že při rozhodování Husák nebo Beneš prezident Masaryk pochybil. Edvard Beneš byl typem vysoce výkonného úředníka, zatímco Otakar Husák byl opravdovým typem vůdce. S Husákem v čele by se dějiny Československa odvíjely zcela jinak. Netroufám si tvrdit, že lépe, ale prostě jinak.

Radan Lášek

publicista a nakladatel

Část čtvrtá
Konsolidace armády a republiky

SPOLUPRÁCE S FRANCOUZI

Koncem roku 1920 generál Pellé odcházel. Byl odvolán francouzskou vládou a poslán jako Vysoký komisař do Cařihradu. Francie měla po staletí veliké zájmy na Blízkém východě a toto povýšení bylo důkazem důvěry k němu a ocenění úspěchů práce, kterou u nás po dva roky bez dvou měsíců konal. Pellé byl skvělý representant inteligentní Francie. Je s podivem, jak muž, který před válkou málo o nás věděl a my o něm nic, za tu krátkou dobu získal u nás důvěru a dokonce velkou popularitu. Také se naučil slušně česky, oženil se s Češkou ze staré vlastenecké rodiny Braunerů a měl s ní dcerku. Bohužel, záhy zemřel.

Každé lidské dílo podléhá kritice, vždyť ta je hybným perem pokroku. I on byl kritisován, ale jsem přesvědčen, že kritikové by mluvili o něm zcela jinak, kdyby věděli tolik co já. Z nejvyšších důvodů státního tajemství nemohl jsem jim vykládati obsah jeho sdělení ústních a písemných pro presidenta, dokud jsem byl v jeho kanceláři a později. Zachovalo se mi na 40 jeho dopisů a poznámek; byly to zprávy a informace, které dostával z Paříže, od maršála Foche, od svých kolegů náčelníků francouzských vojenských misí v Polsku a Rumunsku, z Bělehradu, Vídně, od vyslance Clement Simona a z jiných pramenů. Uvádím zkráceně aspoň některé.

25./III. 1919: Dnešní situace v Uhrách bude míti pravděpodobně za důsledek rychlou intervenci Dohody.

1./IV. 1919: Vláda Bely Kuna vyhlásila Československu a Rumunsku válku, nikoliv však Dohodě. Vyhlásila všeobecnou mobilisaci od 16 do 42 let. Sdělil, že máme uzavříti hranice, jakož i co se podniká se strany francouzské k zablokování Maďarska. Z telegramu francouzského generála z Bělehradu vysvítá, že se zatím nepomýšlí na ofensivu proti Uhrám.

4./IV. 1919: Žádá, aby president odložil na neděli připravovanou přehlídku vojska. Transporty batalionů z Itálie jsou zastaveny. Telegram generála Franchet d‘Esperey z 28./III. hlásí, že italská mise v Budapešti byla ponechána na svobodě a všechny ostatní internovány.

5./V. 1919: Gen. Hennocque (velitel naší divise na Podkarpatské Rusi) hlásí, že rumunské vojsko vniklo do jeho sektoru a obsadilo Czop a Munkáč;1 bylo přátelsky přijato. Zdá se, že tam chtí trvale zůstati, ale v nejpříznivějším případě by vyklidili Czop. Pellé telegrafoval maršálu Fochovi, aby nařídil demarkační čáru mezi námi a Rumuny a žádal stanovisko presidentovo k linii jím navrhované. Stěžoval si na slova majora Kaplana v přednášce, kterou tento měl o organisaci ministerstva, že „nám předpisuje“ a „že nás považuje za Albánce nebo Hotentoty atd.“

8./V. 1919: Vyslanec Clement Simon obdržel telegram, že mírová konference v Paříži určila provisorní demarkační linii mezi námi a Rumuny. Dále, že francouzský vyslanec ve Vídni obdržel 6./V. tento šifrovaný telegram z Paříže: šéf anglické mise sděluje zprávu, kterou obdržel 4./V. z Budapešti: prosím o její předání anglickému vyslanci. Rumunské části zastavily svůj postup a nepřešly řeku Tisu. Italský plukovník se dvěma důstojníky vyslaní generálem Segré předali Belu Kunovi notu a tázali se jej, chce-li okupaci Budapešti československým vojskem pod italským velením. Kun odmítl a prohlásil, že si přeje zachovati vše, co z Maďarska zůstalo, jako středisko světové komunistické propagandy. Komunisté nabyli nové odvahy zastavením postupu Dohody. Naděje na pád jich režimu se nyní velmi zmenšily. Pozvání na kongres do Paříže nemůže než tuto odvahu ještě posíliti. Silně terorisované obyvatelstvo Budapešti je zastrašeno vývojem událostí.

18./VI. 1919: Telegram generála Hennocquea: Poláci, kteří byli potkáni v rajoně Olubla (kraj Spiš), předstírají, že přichází obsaditi území za námi, aby nepadlo do rukou bolševiků. Jak se k nim máme zachovati? Vyžádejte si instrukce od presidenta. Ze stanoviska vojenského nevěřím, že bychom potřebovali podporu Poláků. I kdyby pomáhali v dozoru nad bolševiky v kraji, znamenalo by to zmenšování odvahy obyvatelstva a sebedůvěry našich vojáků. Mohu ihned telegrafovati generálu Henrysovi (náčelník francouzské vojenské mise v Polsku) a do Paříže ve smyslu, jaký mi sdělí president. Včera jsem již telegrafoval Henrysovi, aby se měl na pozoru proti úmyslům polské vlády využitkovávati dnešní situace svým pronikáním na Spiš a Oravu.

19./VI. 1919: Popisuje bojovou situaci na Slovensku. Náš parlamentář vyslaný skupinou majora Prignota nebyl přijat. Ultimátum Dohody vypršelo. Z vojenského stanoviska nemáme zájem vstoupiti do vyjednávání, která by nepříteli umožnila vyhnouti se důsledkům ultimáta; prodlužovati jednání a připravovati nám překvapení, která můžeme očekávati po tom, co se již stalo. Nicméně přání Bely Kuna vstoupiti v jednání s námi je dobrým znamením.

6./VII. 1919: Dlouhý dopis o zkušenostech, které jsme nabyli v kampani na Slovensku. V konci upozorňuje a vyzdvihuje bídnou materielní situaci důstojníků.

14./VII. 1919: Stěžuje si na „předimensovaný první odbor“ ministerstva, jehož šéfem jsou: bývalý rakouský generál a dva rakouští plukovníci Kalhous a Ševčík. Za této situace, píše, nemohl bych pracovati.

17./VII. 1919: Pokračuje v té samé stížnosti a rozšiřuje ji ještě o Chalupu; všichni se snaží zničit jeho práci. Machar je s ním stejného názoru. Příliš dlouho byli jsme trpělivými…

28./VII. 1919. Generál Hennocque hlásí, že Rumuni úplně vyklidili východní břeh Tisy od Maďarů a chystají se ji přejíti u Szolnoku a Tokaje. Nesmíme ztráceti ani minutu, chceme-li pochodovati s nimi, třeba se rozhodnouti ihned. Následuje celá řada organisačních návrhů.

6./II. 1920: Jednalo se o uzavření nové smlouvy s důstojníky jeho mise.

8./VIII. 1920: Reklamuje, že generál Syrový nebyl ještě jmenován.

4./X. 1920: Jedná o postupné demobilisaci a odbourávání důstojníků mise.

Pak následuje několik dalších dopisů o organisaci a disposicích v armádě, odchod generála Destremaua, jmenování našich vyššími důstojníky a vyloučení neschopných, vyšetřování výtržností v Chebu, Teplicích i v Praze, které činí špatný dojem v cizině.

14./XII. 1920: Zpráva o selhání praporu 10. pluku vedeného legionářským majorem Zázvorkou, který byl (300 mužů) stávkujícími v Oslavanské elektrárně odzbrojen zcela bez odporu. Příčina: totální neschopnost důstojníků. Gen. Podhajský tam ihned poslal 3 prapory, 1 baterii a letadlo pod vedením energického plukovníka. Spoléhám, že to stačí k obnovení pořádku. Po likvidaci nepokojů třeba provésti nejpřísnější vyšetřování a potrestati neschopné důstojníky. Navrhuje zřízení mobilního četnictva po vzoru francouzském.

Jan Zázvorka (21. 5. 1884, Nusle – 27. 5. 1963, Praha) vystudoval v letech 1901–1906 architekturu u Jana Kotěry na Uměleckoprůmyslové škole v Praze a poté do vypuknutí války působil v jeho ateliéru. Byl mobilizován k pěšímu pluku č. 89, ale již v září 1914 padl v hodnosti poručíka do ruského zajetí. V Petropavlovsku se zapojil do prací pro čs. odboj, stal se vedoucím zdejší odbočky s informačním oddělením a podílel se na náboru mezi zajatci. Koncem roku 1916 se přihlásil do čs. vojska, kam vstoupil v srpnu 1917. Prodělal důstojnický kurz v Borispolu, načež byl přidělen k 8. rotě 5. čs. stř. pluku. Od prosince stál v čele 2. roty 2. čs. záložního pluku. S ním dorazil až do Vladivostoku, kde se následně účastnil vyjednávání s bolševiky a po vypuknutí nepřátelství těžkých bojů. Během nich byl v červenci 1918 2. záložní pluk přejmenován na 10. čs. stř. pluk. Zázvorka se postupně vypracoval na velitele kulometného praporu a 1. ledna 1920 byl povýšen na majora. Domů se vrátil s 30. transportem a pokračoval v armádě. Dne 12. prosince 1920 vedl 300 mužů svého pluku k zásahu proti vzbouřencům v Oslavanech. Proti rozkazu vojáky rozdělil na malé skupiny, které obsadily důležitá místa v obci, včetně místní elektrárny. V obci se však právě konal tábor lidu, který zásah armády rozlítil a dav asi 5 000 vzbouřenců postupně všechny vojáky odzbrojil. Získal tak 4 kulomety a 305 pušek. Protože panovala obava, že by nepokoje mohly přerůst v bolševické povstání, byla v noci z 13. na 14. prosince vyslána skupina 1 500 vojáků s dělostřelectvem podporovaným třemi letadly k zjednání pořádku. Díky jejich ráznému postupu byli vzbouřenci zadrženi, a byť došlo ke střelbě, nikdo nebyl zabit. Neúspěch Zázvorkovy skupiny zřejmě stál za jeho koncem v armádě, protože počátkem roku 1921 demobilizoval a vrátil se k povolání architekta. Do roku 1926 byl zaměstnán u Ing. Záruby-Pfeffermanna, následně si otevřel vlastní ateliér. Účastnil se mnoha soutěží a vystavoval v zahraniční, jeho projekty byly vysoko hodnoceny. Je tvůrcem památníků u Zborova a Terronu. V roce 1925 vyhrál s Janem Gillarem soutěž na podobu Památníku osvobození na Žižkově, je ale také autorem budov blízkého vojenského muzea či Štefánikova domu (dnes hotel Legie, sídlo ČsOL). V roce 1951 byl oceněn Státní cenou I. stupně a v letech 1953–1956 projektoval novou budovu pražského Smíchovského nádraží. Jeho dcerou byla Stella Zázvorková (1922–2005), známá česká herečka (sbírka ČsOL).

Nedbal politických vlivů a trval na vyšetření a potrestání viníků staré již aféry z doby vpádu Maďarů na Slovensko, kdy části svěřené vedení plukovníka Franzla v území mezi Užhorodem a Košicemi neposlechly rozkazů a selhaly; tato trapná aféra vyřizovala se později za jeho nástupce gen. Mittelhausera.

Mnoho bych musil psáti o tom, jak důrazně se staral o rychlé a bezvadné dodávání výzbroje z Francie a jak prosazoval rozumné ceny. Veřejnost se o tom nikdy nedozvěděla, a když, tak zkresleně.

Proto také starali jsme se, aby jeho odchod byl důstojný a projevovali mu všemožně svoji vděčnost. Na Hradě byla 30. prosince uspořádána slavnostní večeře, při které jsem se s ním loučil těmito slovy:

„Můj generále, dámy a pánové!

Veliké věci jsou velikými svojí jednoduchostí, a proto je nevhodné obdivovati je velikou řečí, právě naopak.

Tím odůvodňuji svoji řeč poněkud lakonickou, věda, že jim dávají vojáci přednost, a protože jdou přímo od srdce k srdci.

Veliká věc, kterou jsme viděli se uskutečniti, je dobytí všeobecného přátelství našeho lidu generálem Pellé. Dobývání je řemeslem každého generála a nepochybně poslední velká válka Vám dala často příležitost dobývati území s poilus, těmito obdivuhodnými vojáky, obránci nejen Francie, ale všeho lidstva. V tomto případě však jedná se o dobytí velmi vzácné v kariérách velkých kapitánů. Jedná se o dobytí duše národa a Vy jste ji dobyl.

V podstatě to, co se odehrálo, bylo velmi jednoduché.

Přichází generál, neznámý, atakuje práci základního významu pro stát – organisaci armády. Ve své práci nachází denně překážky – armádě schází všechno. Likviduje vítězně válku s maďarskými bolševiky, doplňuje vojenskou výchovu, zřizuje kursy a školy pro důstojníky, zakročuje v tisíci drobných problémů – a opouští nás, poslušen rozkazu své vlasti. S těžkým srdcem, ale jako opravdový voják, přijímá novou těžkou práci, počíná nové dobývání pro Francii. Tak se dobývají zásluhy o vlast! Vy jste si je zasloužil, ale naše vlast si Vás též žádá. Jako francouzský voják napsal jste krásnou stránku její historie.

Prosím Vás, abyste považoval Československou republiku za svoji druhou vlast. Je chudá, ale má poklad nikdy ničím neposkvrněný v její historii.

Je to věrnost.

Ujistěte Francii, ujistěte zejména naše bratry ve zbrani ze včerejšího dne, z dneška i zítřka, francouzské vojáky, věrností Republiky československé.

Ať žije generál Pellé, ať žije Francie!“

* * *

Domácím rozkazem č. 297 z 31. prosince 1920 loučili jsme se s ním takto:

Důstojníci, poddůstojníci a vojáci!

Pověřen vládou Republiky francouzské důležitým posláním v Cařihradě, opouští náčelník generálního štábu generál Pellé naši československou armádu, které věnoval téměř po dva roky své vynikající vojenské schopnosti. Hned na úsvitu naší samostatnosti vyslán byl vládou spojenecké Francie, aby nám se svými spolupracovníky pomohl v našich těžkých počátcích budovati armádu, která by pokračovala v tradicích našeho zahraničního odboje a jejíž zřízení by odpovídala demokratickému myšlení a cítění našeho lidu. Ačkoliv příslušník národa žijícího v jiných poměrech než my, přece dovedl generál Pellé vystihnouti ráz našich národních potřeb a položiti pevné základy k tomu, abychom měli vojsko určené sice výhradně pro obranu, ale naprosto spolehlivé a pohotové ve všech případech. Nutnost této obrany objevila se bohužel příliš záhy, když bylo v loni v létě napadeno naše Slovensko. Generál Pellé se svými spolupracovníky získal si tehdy velkých zásluh o naši Republiku, kterých mu celý národ nikdy nezapomene. Na jeho cestě do nového působiště provází jej celá československá armáda přáním nejplnějšího zdaru. Vítá také nástupce jeho v úřadě pana generála Mittelhausera, který již za čas svého působení v Republice dovedl si získati všeobecnou důvěru a úctu svých vojenských druhů.

Nazdar!

gen. Husák, v. r.

* * *

Dne 31. prosince 1920 loučili jsme se úředně v ministerstvu s gen. Pellé a představil jsem všem jeho nástupce v úřadě gen. Mittelhausera.

„Pane generále, pánové!

Když letošního února oslavováno bylo první výročí příchodu francouzské vojenské mise vedené panem generálem Pellé do naší Republiky, ocenil můj vážený předchůdce, první československý ministr národní obrany zásluhy, kterých získal si šéf mise pan generál Pellé o vybudování naší armády i o krásné válečné úspěchy její při prvním vystoupení na obranu vlasti. Jestliže pronesl tato slova vroucího uznání a ocenění politik občanský, stojící tehdy v čele resortu, při takové příležitosti, kdy dalšímu setrvání pana generála Pellé v naší Republice nestála v cestě žádná překážka a kdy jsme si byli jisti jeho další spoluprací, pak jsem opravdu na rozpacích, mám-li oceniti plody a úspěchy činnosti páně generálovy za další ještě rok a změřiti současně ztrátu, kterou utrpí naše práce odchodem pomocníka a rádce tak vynikajícího, jakým pan generál právě jest. Stačí poukázati na to, co jsme měli v oboru vojenském při příchodu pana generála Pellé do naší Republiky a jakou armádu máme dnes, aby se stalo zřejmým, na kolika stranách musil tento náš vzácný přítel uchopiti se intensivní práce, v kolika věcech bylo nám potřebí jeho moudré a vyzkoušené rady, kolik obtíží zdařilo se překonati jeho nezdolné energii a jeho jasnému, galskému duchu.

Tehdy v únoru 1919 měli jsme sice tři své armády, ale skoro vesměs ještě mimo hranice vlasti; dnes máme ze všech těch různých prvků sjednocenou armádu, překonávající kvapně stadium revoluční rozháranosti, máme pevný rámec armádní organisace, zjednodušené a moderní branné předpisy, máme armádu materielně dobře vybavenou, jejíž duch právě v posledních dnech obstál těžké zkoušky. Co hlavního však, naše armáda je ve svých základech naprosto cizí duchu a methodám militarismu německo-rakouského, je cvičena podle životu blízkých a životaschopných method armády francouzské a odpovídá svým duchem demokratickému nazírání našeho lidu a demokratickým zřízením naší země.

Panu generálu Pellé bylo vládou Republiky francouzské svěřeno nové, zvláště vynikající a zodpovědné místo v Cařihradě.

Rozhodnutím pana presidenta byl jmenován nástupcem p. gen. Pellé generál Mittelhauser. Všichni známe vynikající jeho činnost válečnou a organisační na Slovensku.

Je jisto, že tak jako byla práce gen. Pellé zdržována množstvím malých problémů, bude tomu i nyní za gen. Mittelhausera. Tyto drobné vnitřní problémy vyplývají z dnešních poměrů. Vážná je ta okolnost, že problém souvisí s konfliktem, a těchto musíme se my za každou cenu vyvarovati. Nejlepším prostředkem k tomu je otevřenost. To zdůrazňuji zvláště.

V zájmu věci jsme si všichni povinni naprostou otevřeností a upřímností. Tak nejlépe usnadníme beztak již těžkou práci nového náčelníka generálního štábu generála Mittelhausera.

(francouzsky ku gen. Pellé:)

Můj generále, pánové znají Vaší práci tak dobře jako já. Je zbytečné opakovati, co jsem již řekl. Zbývá mi říci Vám několik slov osobních. Měl jsem čest pracovati s Vámi ode dne Vašeho příchodu do dne Vašeho odchodu.

Nebylo mezi námi nejmenšího nedorozumění a přeci téměř vždy jednalo se o věcech velmi vážných, názory nebyly vždy totožné, ale byla vždy dobrá vůle a otevřenost v jednání a to nás vždy vedlo ku zdárnému výsledku. Najdete zde vždy oddané a věrné přátele. Prosím, abyste i mne považoval za jednoho z nich, jistého a pyšného na to, že pracoval s Vámi. Děkuji Vám jménem celé československé armády a prosím, abyste přijal tento dárek jako památku a vzpomínku na nás.

(Ku generálu Mittelhauserovi:)

Můj generále!

Máte všechny možnosti úspěchu, jste velmi vážen a všeobecně znám. Všichni tito pánové budou Vašimi spolupracovníky a k usnadnění zdárné práce žádám ode všech píli a otevřenost. Přeji Vám plného úspěchu ve Vašem úsilí.

Eugène Desiré Antoine Mittelhauser (1873–1949) absolvoval vojenskou školu v Saint Cyru a poté se účastnil bojů v severní Africe. Vypuknutí války ho zastihlo v hodnosti majora jako velitele III. praporu 3. pluku alžírských střelců. Na konci války byl velitelem 36. pěší divize. V lednu 1919 se stal náčelníkem štábu francouzské mise v ČSR. V bojích na Slovensku velel Západní armádní skupině. V lednu 1921 se stal vedoucím mise v ČSR a náčelníkem Hlavního štábu branné moci. V roce 1926 se vrátil do Francie a byl povýšen na divizního generála. V letech 1931–1938 člen Nejvyšší válečné rady. Od května do července 1940 velitel Operačního velitelství pro východní Středomoří, poté odešel do výslužby (sbírka ČsOL).

Děkuji p. generálu Pellé za vše, co učinil. Musíme-li se již s ním rozloučiti, tedy usnadňuje nám to jen pevné přesvědčení, že v kolejích, položených jeho prací, půjde naše armáda i dále pod vedením gen. Mittelhausera, a že v jejím svérázném rozvoji bude zachován i nadále jeho iniciátorský duch. Této šťastné tradici našeho vojska, založené panem generálem Pellé, stejně jako plnému úspěchu všeho jeho dalšího životního. ZDAR!“

* * *

Stále odcházeli mladší důstojníci mise a zanechávali po sobě dobrou práci a vzpomínky. Širší veřejnosti zůstali neznámí, ale v armádě se na ně vzpomínalo dlouhá léta, zvláště jich odchovanci z prvních ročníků vojenské akademie v Hranicích. Odešel její první velitel generál Chabord, Zemský velitel na Podkarpatské Rusi generál Destremeau, plukovníci, kteří veleli v bojích na Slovensku. Generálu Fournieru, který nastoupil po Mittelhauserovi na Slovensku, uspořádali jsme odchod slavnostnější a oslovil jsem jej touto řečí:

„Pane generále, pánové!

Podruhé v posledních šesti měsících mám za úlohu loučiti se s generálem, jehož vynikajících zkušeností a služeb Francie se vzdala, aby jej dala k disposici Republice československé. Prvním byl generál Pellé, první náčelník generálního štábu, dnes je to generál Fournier.

Je myslím zbytečno, pánové, připomínati Vám a čs. armádě výhody, které jsme měli ze spolupráce s francouzským důstojníkem, jako je generál Fournier, který nabyl bohatých zkušeností vojenských v dlouhé době své skvělé kariéry.

Chci však zdůrazniti okolnost, která by nebyla dostatečně oceněna. Je to důležitost funkcí, které měl generál Fournier jako velitel divise na Slovensku a později, od 1. ledna 1921, jako Zemský velitel v Bratislavě. Zvláště tento poslední úřad vyžadoval osobnost pevného charakteru, vyzkoušenou a mající porozumění pro situaci kraje. Jsem šťasten, že mohu poděkovati panu generálu Fournier za realisovanou vojenskou práci, která tak mnoho přispěla ku konsolidaci kraje.

Jako nástupce generála Mittelhausera na místě vyžadujícím mnoho taktu a obratnosti, pokračoval s nesporným úspěchem na velkém díle Mittelhauserem započatém. S upřímným zármutkem vidíme dnes generála Fournier opouštěti místo tak důležité již po několika měsících. Ujišťuji též, že čs. armáda, mladá a mající před sebou velkou práci ku svému kompletování a zdokonalení, nerada ztrácí jeho aktivní spolupráci. Jeho vynikajících služeb nezapomene a doufám, že i generál Fournier bude vzpomínati na dobu strávenou v armádě naší mladé Republiky.

Prosím Vás, pane generále, abyste přijal má srdečná přání k Vaší další kariéře. Nepochybuji, že bude tak skvělou jako dosavadní.

Zvedám číši na zdraví generála Fournier, na prosperitu slavné heroické armády francouzské, jejímž byl u nás jedním z representantů.

Ať žije Francie! Ať žije přátelství francouzsko-československé!“

* * *

Známý francouzský žurnalista Pierre de Quirielle napsal do velkého deníku Journal des Débats 28. ledna 1921 pozoruhodný článek o československé armádě a o práci francouzské vojenské mise v ní. Měl bych jej celý přeložiti a snad se k tomu později dostanu; zatím vyjímám jen toto: poukazuje na staré styky, též vědecké a umělecké, v poslední době i hospodářské. Práce mise přátelství ještě prohloubila. Nelze přehlížeti skutečnost, že Československo v srdci Evropy je baštou Nové Evropy, jejíž důležitost a cenu nelze ani doceniti. Vyslání vojenské mise bylo šťastnou věcí a málokdy podobná mise měla takovou oporu jako tato v mužích jako president Masaryk a ministr Beneš.

Masaryk nebyl zpočátku přesvědčen o významu organisované vojenské síly a věřil v systém miliční, který vždy hlásal v souhlase s tradicí a přesvědčením svého národa, který v armádách vždy viděl nástroj cizího utiskovatele. Tuto náladu dobře vycítil generál Pellé a jeho inteligentní spolupracovníci. Rozepisuje se o těžké práci unifikace tří různých legií se zbytky rakouské armády; Pellé byl dalek toho, aby vedl práci tak, aby přítomnost mise byla nutná po řadu let, právě naopak. Píše pak šíře o kariéře generálů Pellé a Mittelhausera a o Fournier, který byl v Čechách málo znám. Ten byl před válkou vojenským atašé na Balkáně a tam získal znalost a pochopení pro věci slovanské. Stejně i generál Paris, se kterým jsme měli co činiti již v Rusku a který se stal prvním vojenským velitelem na Podkarpatské Rusi.

Vzpomíná generála Marty, velícího ve Slezku, a ředitele vojenské akademie v Hranicích generála Chabord; na 40 československých důstojníků je tou dobou v různých vojenských školách ve Francii. Francouzští profesoři na válečné škole velmi chválili věkově již dosti staré důstojníky legií, jich inteligenci a chuť k práci a velké zkušenosti válečné. Končí popisem projevů vděčnosti a přátelství, jichž předmětem byli při svém odchodu generálové Pellé a první velitel francouzské legie Philippe, který po bojích na Těšínsku stal se velitelem v Hradci Králové. Solidnost československé armády je velkým zájmem Francie a vůbec bezpečnosti ve střední Evropě.

* * *

Musím vzpomenouti alespoň několika řádky našeho nejstaršího vojenského známého a přítele, generála Philippa. Přišel k nám do Cognacu jako přímočarý strohý voják, těžce raněný velitel pluku Zuávů. Psal jsem již o tom, jak těžce nás pochopoval, ale po prvních zkušenostech s námi na frontě již v Alsasku přilnul k nám a byl hrdý na to, že velí našim vojákům.2 Vojenskou misí generála Pellé byl poněkud odsunut do pozadí, stejně jako všichni jeho důstojníci, se kterými jsme se dávno upřímně spřátelili. Byli to frontoví vojáci a práce Pellého mise vyžadovala kvalifikovaných důstojníků generálního štábu. Bylo mezi nimi mnoho reservních důstojníků, kteří po demobilisaci svých ročníků odcházeli do Francie. Přísný Philipp vyžadoval mnoho od svých francouzských důstojníků, stejně jako od našich i od dobrovolníků. Služebně nikomu nic neslevil, ale o každého se staral. Čtu to právě v dopisech, které mi psal v létech 1919 a 1920. Byl také námi všeobecně ctěn a vážen.

Dne 29. března 1920 mi psal, že navštívil v Karlínské nemocnici kapitána Voců, který po těžké amputaci nohy byl konečně převezen do vlasti. Žádal generála Pellé, aby byl vyznamenán důstojnickým křížem Čestné legie, k čemuž za krátko došlo. 17. srpna reklamoval vyznamenání opomenutého kapitána Lanče. Takových zákroků bylo několik.

23. srpna 1920 mi blahopřál ku mému jmenování státním tajemníkem Národní obrany. Upřímná a hezká jsou slova, kterými cení Benešovu práci na Malé dohodě: „Vaše vlast zaujímá nyní mezi státy centrální Evropy místo, které zasluhuje, bude vůdcem a středem soustředění těch, kteří se reálně organisují: Jugoslavie a Rumunsko – v očekávání dalších. Je možno zahlédnouti mír, který se upevňuje každým dnem. Kéž byste mohl v daný okamžik pomoci. Vaším vlivem, uskutečnění solidního míru v Rusku. Přátelství, které v tomto kraji máte, dávají Vám k tomu autoritu. Ujišťuji Vás, že s radostí vidím konsolidaci a rozvoj díla počatého p. Dr. Benešem ve Francii a na kterém Vy a Vaši kamarádi tolik pracovali… Srdečně Váš…“

V lednu 1921 vracel se Philipp do Francie. Královéhradecká divise se s ním krásně rozloučila a 4. ledna 1921 v Ministerstvu národní obrany oslovil jsem jej takto:

„Můj generále!

Jsou tomu tři léta, kdy jsme se poprvé setkali v Cognacu. Já i všichni kamarádi dobrovolníci brigády, kterou jste formoval, rychle jsme ocenili Vaše vlastnosti vojenského velitele. Vy jste rychle vnikl v duši našich vojáků, které jste cvičil a vedl do bitev, viděl jste je umírati a přišel jste s nimi do jich vlasti.

Znáte nás lépe než kdokoliv jiný a musím říci, že jste nejbližší našim srdcím.

Prožili jsme těžké dny, ale také radostné.

Dnešk je dnem rozloučení. Smutný den, ale je tomu tak v životě lidí a zvláště v životě vojáka.

(K jeho paní:) Madame! Jako pan generál, Vy také patříte k historii začátků naší armády ve Francii. S Vaším manželem dala jste tři roky svého života práci pro Československou republiku a ujišťuji Vás, že ve Vás dvou milujeme Francii. Mohla jste viděti, že v našich srdcích zaujímá první místo po naší vlasti, a to provždy. Děkuji Vám za vše.

Armand Charles Philippe (1869–1940) ukončil roku 1893 studium na vojenské škole v Saint Cyru a v hodnosti poručíka nastoupil k 60. pěšímu pluku. Do první světové války vstoupil jako velitel roty 42. pěšího pluku, ale již v září 1914 byl zraněn. Po uzdravení se stal velitelem praporu 2. zuávského pluku cizinecké legie, od září 1915 do dubna 1917 stál v čele 3. zuávského pluku. V lednu 1918 byl ustanoven velitelem právě se formujícího 21. čs. stř. pluku, v červnu Čs. stř. brigády a v prosinci 5. čs. stř. divise, se kterou se přesunul do Československa. Zde byl povýšen na generála V. hodnostní třídy a stal se velitelem divise v Hradci Králové. V lednu roku 1921 se vrátil do Francie, nastoupil na dovolenou a v září 1921 odešel do výslužby. V červnu 1923 byl doma povýšen na brigádního generála ve výslužbě a v roce 1925 obdržel čs. Řád Bílého lva II. třídy (VÚA-VHA).

Vzpomínajíce našich drahých mrtvých, kteří spí v Alsasku, u Chestru a Terronu, vzpomeneme vždy prvního velitele divise francouzské legie a prvního velitele IV. divise armády Republiky.

Ať žije generál Philipp! Ať žije Francie!“

* * *

V pozdějších létech vyměnil jsem mnoho dopisů s našimi francouzskými kamarády, zvláště jako předseda Kruhu francouzských legionářů, který vydal tři krásné Památníky plné vzpomínek dobrovolníků a krásných fotografií. V roku 1931 jsme jim je poslali a dostal jsem děkovné dopisy od prvního velitele 22. pluku Gardana, od profesora Eisenmana, který pracoval v Národní radě v Rue Bonaparte. Bývalý velitel 21. pluku Gillain píše 5. srpna 1931: … děkuje za zaslání Almanachu a je dojat pozorností kamarádů, s nimiž společně bojoval za právo a která nezná vzdálenosti ni času, který nás dělí. Často vzpomínám na své velení 21. plukem, které bylo nejkrásnějším v mé vojenské kariéře. Lituje, že nemůže zajeti do Československa a setkati se s přáteli, kteří naň tak věrně vzpomínají. Listuje v poslané knize a lituje, že jeho znalosti řeči (naučil se docela slušně česky) v důsledku ztráty cviku jsou nedostatečné, ale s pomocí slovníku, „který mi kdysi daroval v Cognacu kamarád Preininger, pročítám dílo, oživuji a vzpomínám zašlé doby. Vyřiďte mé pozdravy bývalým legionářům a s mým srdečným nazdar, že ‚dědeček má ještě dobrý nohy‘ (tak jak připomíná anekdota mne se týkající, kterou jsem právě pročetl) a že mé vzpomínky jsou ještě lepší než mé nohy.

Vám, můj generále a drahý příteli, děkuji co nejlépe a s výrazem nejsrdečnějších citů přátelství… plk. Gillain“.

Kruh francouzských legionářů poslal své Almanachy ještě jiným svým velitelům. Tak generál Faucher, třetí a poslední náčelník francouzské vojenské mise, píše 20. listopadu 1931: „… jaká útěcha věděti, že jsme v myšlenkách stále spojeni, staří kamarádi z války!“

Plukovník Poirée, který vzdor své invaliditě vedl své „dvaadvacátníky“ do boje v Argonách a na Slovensku, píše 12. března 1932: „… jak jsem Vám vděčen za zaslání exempláře historie českých legií ve Francii. Toto dílo oživuje ve mně řadu vzpomínek a cítím znovu vše, co mně poutá k vaší armádě, její prosperitě a moci. Vyřiďte pozdravy všem, které jsem znal, a jak mne dojaly jich vzpomínky a věrnost.“

Bývalý velitel armády, ve které jsme bojovali v Champagni a Argonách, generál Gouraud, člen nejvyšší válečné rady a vojenský guvernér Paříže, psal 17. července 1931: „Jsem Vám velmi vděčen za zaslání krásného díla o slávě československých pluků bojujících ve Francii. Ujišťuji Vás, že spíše než kdokoliv jiný nemohu zapomenouti těchto statečných. Jména Terron, Chestres a Vandy zůstanou v historii. S vojenským bratrstvím Gouraud.“

Také maršál Pétain nám vřelým přípisem děkoval.

Čas se nikdy nezastaví a tak přišla nová generace ve Francii i u nás a s nimi velké změny politické. Ale pro nás a celé lidstvo osudné změny v charakterech národů. Mám mnoho zajímavých osobních poznámek z doby mezi oběma válkami a doufám, že se dostanu k jich použití. Nic však z toho, co se později stalo, neotřáslo mým přátelstvím a oddaností k těm Francouzům, po jichž boku jsme bojovali za svůj Ideál, samostatnost národa. Vím, že Oni za nic nemohli, nedopustili by to, co se stalo v roce 1938, a trpěli stejně jako my…

Proto jsem o nich napsal těchto několik stránek.

VEVÍRECH ALAGUNÁCH POLITIKY

Poúporném zápolení dostalo se ministerstvo alespoň částečně dobudovy bývalé kadetky, které se popřevratu tak lehkomyslně vzdalo. Vhořejších dvou patrech umístilo se presidium ahlavní odbory; dolní patra mělo Ministerstvo spravedlnosti aNejvyšší správní soud. Několik našich oddělení, která nepotřebovala denní styk spresidiem, bylo rozptýleno vřadě budov pocelé Praze. Hlavní štáb převzal místnosti naHradě agenerální inspektorát zůstal vpaláci Ernestina naHradčanském náměstí.

Líčení života vnovém pracovišti začnu veselejší vzpomínkou. Vestarém Římě bylo oblíbenou zábavou lidu pronásledování křesťanů, které křižovali, upalovali apředhazovali varénách cirků hladovým lvům. Naše pokročilá demokracie byla milosrdnější asytila své pudy pronásledováním „bobečků“ vtisku, kabaretech, operetách, písničkách.

„Bobečkové“ byla půvabnější část ženských kancelářských sil. Děvče jen poněkud vzhledné avkusněji oblečené bylo předmětem úštěpků aneomalených vtipů. Při tom poctivě pracovala, byla bídně placena, většinou vypomáhala svým rodičům asourozencům anějaká ta parádička, kterou si vyšetřily, stála je slzičky vynucené závistí. Bylo omně známo, že mám rád, jsou-li dobře oblečeny aže flundry nemohu ani cítit. Vůbec ženským kancelářským silám se paušálně křivdí; tato společenská křivda atento sociální sektor příslušné spisovatele dosud dostatečně nepřivábil. Zatím se tu předpokládá mravně to nejhorší. Jasné, že vmíře vrchovaté to muselo býti uvojáků aM. N. O. pravou Sodomou. Nepomohlo, že většinu ženských sil soustředili jsme vjedné písárně, kde pod dohledem starých pánů psaly to, co se jim zostatních kanceláří posílalo. Několik nápadně hezkých děvčat bylo uklizeno dopodřadnějších oddělení mimo kadetku, adokonce ipropuštěno. Ale lid varéně musel míti stále krev.

Druhým hromosvodem byla auta, zvláště vojenská, nápadně označená. Ta píchala všem doočí azvláště „Lumírové“, jak se říkalo výběrčím napražských mostech, neopomenuli hlásiti každý přestupek abyly otom celé kilogramy spisů. Zatrhl jsem to tím, že jsme magistrátu dopsali, že nepřestanou-li tyto šikany, nebudeme jim dávat kdisposici zdarma avůbec žádná vojenská auta. Ahned bylo ticho popěšině.

Vojenská správa opravdu svědomitě šetřila. Já sám používal nejstarších vozů ajezdil nahadrech, místo napneumatikách. Při zájezdech navyslanectví cizích států budilo to opovržení udruhých šoférů amoji se zlobili, že dělám ostudu. Vozy byly věčně vopravě ašoféři byli mladí vojáci. Každou chvíli jsem měl jinou kraksnu ajiného šoféra. Atak jednoho krásného dne jsem jel dokadetky anepovšiml si, že už mám zas někoho jiného. Přímo odvjezdu vmříži vede mírně klesající schodiště ku vchodu dobudovy, ale auta objíždí lyrovitou cestou velikou plochu trávníku před dlouhou fasádou. Připravoval jsem si věci kvystoupení zvozu avtom cítím, že jaksi podivně poskakuje aslyším homerický smích. Koknům se hrnuli diváci anatrávníku pracující trestanci se svíjeli vradostných křečích. Můj vojáček jel totiž rovnou poschodišti ašťastně se svým korábem přistál zavšeobecného jásotu.

Vystoupím nazlobený aberu to podvou schodech nahoru avtom přede mnou vidím – hrůza inádhera – „bobeček“, přesně takový, jak fáma lidu ajeho zákony vyžadovaly, cupitá přede mnou poschodech donaší písárny. Tílko vymodelované samým pánem Bohem, když byl vnejlepší náladě, nožky jako srnka, larvička aúčes, šatičky – no, až se mžitky dělaly před očima. Kdyby vystupovala voperetě, lítala by zaní celá Praha. Zakletá Popelka. Spustím vkanceláři hromobití, jak se plní mé rozkazy. Ihned vyšetřit ato děvče musí pryčatd. Začtvrt hodiny přichází pobočník spotutelným úsměvem ahlásí: ta slečinka šla něco vyřídit své kamarádce donaší písárny, je to sekretářka starého pana Popelky, ministra spravedlnosti zezdola! Bum! Moc řádné apilné děvče, poloviční sirotek, nic se jí nedá vytknout než to, že pro naši klášterní budovu je příliš hezká! Bum! Ale kdyby mne tak sní naschodišti zahlédl nějaký panoš odnovin! To by bylo! Bum! Bum! Bum! Ovšem jiné je měřítko pro zpustlé vojáky (ti přeci nemohou býti než zpustlíky!) ajiné pro zaprášenou Spravedlnost. Atak ztoho bylo znovu plno smíchu.

Politickou činnost jsem si vždy idealisoval aidealisuji si ji stále. Pohlížím nani jako navrchol lidské práce vůbec. Politická kuchyně, doníž jsem měl tehdá možnost nahlédnouti azúčastniti se příprav některých pokrmů, byla velkým zklamáním mého života. Bylo mi líto politiků, kteří rozbili nebo se zřekli klidu akrásy rodinného života, který je tou největší hodnotou lidského života. Platí tím těžkou daň své popularitě, ctižádostivosti nebo ješitnosti. Štváni konkurencí, často polovědomě bojují zachiméry. Je-li to názor maloměšťáka, tož jím tedy vtomto jsem.

Poslanci, obhájci svých voličů, jsou ale jich otroky. Využíváni azneužíváni. Nekonečné osobní intervence, dohadování se vkulisách, pikle aintriky, vzájemné napalování. Aty sliby voličům! Každá strana má kol několika vůdců acharakterních předáků smečku cizopasníků, kterých se vzájmu dobrého chodu stranické mašiny nemohou zbaviti. Bohužel, vpolitice je mnoho špíny. Všude, nejenom unás.

Starověk svěřoval politickou práci starým lidem. Byla to draze zaplacená zkušenost, že je to tak nejlepší. Starší člověk nepodléhá vášním, rozmarům, panice, korupci. Imalichernosti přechází sklidem amívá zkušenosti. Je tu však nevýhoda, že příliš často brzdí pokrok. Vtomto století nejlépe se osvědčil dvojkomorový systém: sněmovna spřevážnou většinou lidí mladých asenát zestarších. Imy jsme se rozhodli pro tento systém ananaší ústavě pracovaly nejlepší hlavy. Vcelém světě byli jsme pokládáni zamladý stát, který směle aslibně nastoupil cesty kdemokratické výchově svého občanstva. Demokracie Masarykova byla obdivována aceněna daleko více zahranicemi než doma. Osudový boj generací projevoval se iunás rivalitou obou komor askončil zatlačením senátu kpodružnější roli. Otázka, bylo-li to ku prospěchu. Naši politikové nebyli onic horší, ba spíše lepší než kdekoliv jinde. Vyšší politický život mladého samostatného státu neměl však tradici, kterou dosavadní rutina okresní politiky nikterak nemohla nahraditi. Snad jsem byl nato příliš citlivý, abuď přeceňoval, nebo podceňoval některé politické jevy azvyky; díky přímým radám aznalostí názorů presidenta proplouval jsem však celkem šťastně jich peřejemi.

President dovedl zapřáhnouti svůj personál, bylo hodně práce, ale měla vždy smysl. Nyní vministerstvu však bylo mnoho hluché práce, hodně bylo rozděláno, dokončení se táhlo, vúřadě nebylo opravdové kamarádství, nejvýš studená, korektní kolegialita se stranickými výhradami. Vpersonálu řada prvotřídních individualit všech směrů, souhra žádná. Administrativa se však dávala dopořádku apoté stránce začínali jsme býti jedním znejlepších ministerstev. Navenek prvním úspěchem byl schválený rozpočet, unás politicky ifinančně nejobtížnější. Všechny problémy, jako ku příkladu milice, se studovaly apracovalo se nanich.

Morovou ranou zdřívější doby byly „návštěvní dny“. Klofáč jako populární tribun lidu musel se zabývati malichernými lapáliemi aktomu navíc byl ještě důvěřivý aměkký člověk. Naschodištích achodbách stávaly nekonečné řady žadatelů akaždý ovšem chtěl mluviti jenom sministrem. Poslanci přicházeli kdykoliv. Zavedl jsem „Kartotéku intervencí“ azásadně odkazoval každého napříslušného referenta akaždý znich mi musil podávati zprávu ataké podával. Tím se vyřizování neobyčejně urychlilo. Nic se naplano neslibovalo, nikdo se nekonejšil, ale nakaždou žádost se šlo věcně. Vbrzku se ukázalo, že právě žadatelé jsou spokojeni aušetřilo se všem spousta času. Zanedlouho právě vnávštěvní dny chodby bývaly prázdné, aprávě vtěchto dnech se nejpohodlněji pracovalo. Musím zdůrazniti, že dobrá polovina intervencí astížností byla plně oprávněna mírným poklusem avyhazováním úředního šimla, bylo však také dosti takových, zavánějících politickým tlakem aprotekcí. To namne neplatilo anejlepší mojí zbraní byla kartotéka, kterou jsem si nechával ostentativně nositi doparlamentu. Mnohým bývala tato bedýnka velmi nesympatickou, když jsem při hledání případu vytáhl před očima jiných celý svazek zákroků interventa. Bedýnka pomém odchodu zúřadu zmizela.

Předmětem častých intervencí poslanců národně demokratických byl svízelný problém uprchlíků zRuska. Naše demokracie nemohla jim přece zdůvodů lidskosti odepříti právo asylu. Byli to lidé zevšech končin veleříše. Ukrajinců však byla většina, atak se všichni shrnuli pod jednotným názvem „Ukrajinci“. Mezi sebou se zuřivě potírali, mnoho se jich usadilo naPodkarpatské Rusi. Politické poměry tam se ještě více zkomplikovaly jich bojem mezi velko- amaloruskou orientací. Vedoucím všech těchto emigrantů byl profesor Stocký sDr.Singalevičem, vyslancem Ukrajinské republiky veVídni. Vojenská správa dostala nastarost jich ubytování. Ktomu došlo vNěmeckém Jablonném, Liberci ahlavně vevojenském táboře vJosefově.

VLiberci byl jich velitelem plukovník Jílek. Němec; měl těžkou práci: žádali naněm zvýšení platů, placené dovolené, relutum3 místo stravy, vnitřní autonomii abyly jich plné kavárny. Narepublice požadovali 200 milionů zajakýsi materiál, ale nezjistilo se zajaký; snad náklady zalegie. Nakonec tam došlo kúplnému rozvratu, germanofilství aikomunismu, neboť oba tyto směry je propagačně zpracovávaly aslibovaly. Sami pak žádali opřeložení dojosefovského tábora, kde byli pod vedením rozumných důstojníků podplukovníka Záleského amajora Drábka. VeVídni bylo 80, vBerlíně 70 důstojníků alékařů; jejich generál Kurmanovič4 snažil se všemožně podchytiti je existenčně. Jen několik jednotlivců vstoupilo abylo přijato donaší armády; byli to výteční důstojníci. Ženám adětem se vyplácelo relutum. Mezi dětmi zuřila tuberkulosa aslepičí slepota jako následek několikaměsíčního nedostatku tuku vpotravě. Zde zakročil úspěšně Červený kříž. Ministerská rada poručila otevření kreditů, úpravu požitku alepší ošacení. Studentům se umožnilo pokračování vestudiích.

Zadruhé světové války se ukázalo, že až nadůstojníky jen málo zUkrajinců projevilo Republice vděčnost avěrnost. Stálo to všechno mnoho práce apeněz aještě více politických mrzutostí, mezinárodních potíží azvyšovalo napětí mezi námi aSovětským svazem. Vministerstvu vnitra rozladěném těmito potížemi „vyhodil úřední šiml“ apomýšlelo se najich repatriaci, což bylo nemožné ataké se tomu bránili. Byli tací, kteří založili rodiny anašli unás druhou vlast asnámi splynuli. Celkem však ukrajinská akce skončila oboustranným zklamáním, jako všechny naše investice navýchodě.

Hřbitov pro válečné zajatce v osadě Lada u Jablonného v Podještědí vznikl vprosinci 1914. V roce 1921 zde ukrajinští vojáci vybudovali žulový památník, v roce 1928 zde bylo 156 číslovaných hrobů. Po roce 1945 však hřbitov chátral, k jeho obnově došlo napodzim 2008 (foto M. Rak).

Intervence týkaly se všeho možného apodám otom několik ukázek. Poslanec Ackermann žádal, aby Labská Týnice, nevím již zjakých důvodů, dostala přednostním právem zapoloviční cenu japonské vojenské pláště. Bylo ztoho dlouhé vyjednávání sMinisterstvem pro zásobování. Poslanec Humelhans intervenoval, aby podplukovník Odstrčil zestavebního oddělení vPlané byl se sedmi vojáky přeložen doHranic astal se tam správcem budov Vojenské akademie, aby řada vojáků byla přeložena blíže krodinám. Dále aby Karel Šmíd, který právě narukoval kdělostřeleckému pluku navýchodní Slovensko, dostal naVánoce dovolenou aaby bylo nařízeno jeho přeložení doPrahy zaúčelem studií. Trapný byl případ Eduarda Vokouna, sochaře zVysokého Mýta. Ztratil syna při útoku naHlohovec vlistopadu 1918. Tvrdil, že šikovatel Červený může otom podati zprávu, nebyl však nalezen, neboť vzáznamech pěšího pluku č.2 nebyl azmužstva se naň nikdo nepamatoval. Pátrání bylo bezvýsledné. Urážlivými dopisy bombardoval nešťastný otec M. N. O. ipresidentovu kancelář. Vtémže boji padl též jakýsi Falta, jehož otec obviňoval velitele roty nadporučíka Křížka ztrestních činů aktomu se připojil iotec Vokoun. Věc vyšetřoval vojenský prokurátor vBratislavi, bezvýsledně anakonec byla podána naVokouna žaloba. Bohužel, mnoho vojáků zapadlo beze stopy zaválky.

Senátor Kouša žádal předčasné propuštění podporučíka Vlad. Uhlíře od10.pěšího pluku; sloužil již 6let adostal místo vcukrovaru. Stejně onadporučíka Gintze od36. pluku vMladé Boleslavi. Dále pátrat poFriedmanovi, který byl vojákem 8. pluku vOmsku ještě naSibiři. Němečtí poslanci si vyžádali přeložení plukovníka Husele zUžhorodu ku generálnímu inspektorátu. Byl to loajální Němec, který ku všeobecné spokojenosti staral se osvé soukmenovce, pense rodinám, stížnosti novobrancůatd. Velmi se osvědčil, konal platné služby amnoho hromů německých poslanců mířených doministerstva sjelo pojeho hromosvodu. Jistě že my vojáci měli jsme svrchovaný aupřímný zájem nadobrém spolužití sNěmci. Varmádě to bylo záhy dobré.

Poslankyně Fráňa Zemínová5 žádala přidělení stálé posádky doTýna nad Vltavou, kde slibovali postavit kasárna ainvestovali již 60 000 Kč. Senátor Hrubý aCífka upozorňovali navelitele Vlasatého zVlastimilu vPostoloprtech. Lidovecký poslanec redaktor Myslivec si stěžoval, že se nevyplácí podpory aže je hodně restů. Poukazoval nanepořádky vezbrojním odboru, zakteré zodpovídám. Že několik důstojníků je třeba pozorovat. Dr.Vaníček vgenerálním inspektorátu atělovýchově dostal zprávu, že při statistice Slováci se hlásí zaMaďary. Stížnost německých poslanců napensionování evidenčních důstojníků: Gürtlera vČeské Lípě aOberbauera veVarnsdorfu. Poslanec Kříž žádal nápravu vpřípadě 8 železničních zřízenců stanice Zvoleň naSlovensku, kteří narukovali ajich rodinám zastaveny veškeré požitky rodinné, vyživovací aodepřen nákup potravin vželezničním konsumu. Všichni jsou otcové rodin.

Velká starost byla spoddůstojníky zpovolání, nepřevzatými anekonajícími službu. Vpřípadě, že jim odbytné dosud vyplaceno nebylo, mohl by jim býti poskytnut najeho konto měsíční příspěvek. Týká se to celé státní administrativy. Reparační komise veVídni musí však celou záležitost projednati. Výminky může povoliti naurčitou kvótu pouze Ministerstvo financí aje to velmi obtížné, neboť jedná se oobnos asi 12 milionů. Poslanec Dr.Černý žádal, aby zabrání pozemků pro letiště veKbelích bylo konečně dáno dopořádku. Také senátor Dr.Herben, ačkoliv to zásadně dělal velmi nerad, přimlouval se zanadporučíka Mojmíra Dvořáka vNitře.

Když interventi nepochodili umne, šli nagenerálního inspektora Machara. Ten, ačkoliv člověk tvrdý vpolemikách, nedovedl odolati škemrání, říci ne ačasto prostodušně naletěl. Tak se mi často jako bumerang vracely odmítnuté případy přes jeho kancelář. Její kompetence nebyly dosud vymezeny aMachar byl velmi citlivý. Sohledem najeho osobu museli jsme se jimi zabývati. Horší bylo, když případy, které považoval zapoliticky zvlášť důležité, postupoval přímo brannému výboru. Cítil se ktomu oprávněn azase tu byly nešťastné kompetence. Byly ztoho zbytečné komplikace amrzutosti. Tak ku příkladu již 14dní ponarukování nováčků, dne 25. října 1920, poslal tento přípis:

„Zkruhů poslaneckých dostal jsem úryvky zdopisů nováčka (syna poslancova) amám zapovinnost Vám je předložiti. Dopis zPlzně zedne 17. 10. 1920:… Je zde knevydržení. Odpátku jsem se nesvlékl ataké dnes se nesvleču. Žiji vůbec jako – sodpuštěním čuně. Nálada všech je stísněná, mnoho se nám slibovalo – ale dosud nic nesplnilo. ZPrahy jsme vyjeli vsobotu v1/2 12 zHolešovic apřes Vršovice jsme jeli doPlzně do1/2 3 vnoci zahrozné zimy vdobytčáku… Je zde všude nepořádku ašvindlu, že vlasy vstávají. Ahlavně špíny. Jen umývárny jsou pěkné, teď se budu podvou dnech zas mýt… (Pozn.:jak se nám, vojákům zválky, poslouchaly nářky takového hodného synáčka maminky! Dokonce tatínek, poslanec, velebící ‚hrdiny zválky‘ se ho musel ujati. Asi měli pro něj připravit spací vůz ahotel, jako mívali oni. Jak asi nato vzpomínal zadruhé světové války?)

Dopis zPlzně zedne 18. 10. 1920 (hned druhý den!):… strava je tu nedostatečná, musíme dosazovat zpeněz, které docházejí. Snídat avečeřet černou kávu schlebem je přece jen trochu málo. Slyšel jsem, že čtete zprávy TNO onašem nadšení, tož vězte, že je to mystifikace asi taková, jako bývaly zprávy c. k. generálního štábu. Nálada je venkoncem pokleslá, protože se snámi nemorálně zacházelo. Slibovali nám hory doly, azatím nemáme ani kde spát, ani chleba. (Pozn.:to byl ale obránce vlasti! Amaminka statínkem se oněj báli…)

Dopis zPlzně dne 19. října 1920 (už příští den!): Milá matko! Chtěl bych Vám napsat něco ovojně. Bohužel nemohu psát tak vesele anadšeně, jako jsme psali snad první den. Bude-li se Vám zdát moje psaní příliš pesimisticky psané, přeplněné stížnostmi, tož vězte, že tak smýšlí 99% československých nováčků. Narukoval jsem uprostřed zmatku anepořádku – myslel jsem si, že je nás moc, že to nemohou zvládnout. Však bude vPlzni líp, říkali jsme si – zatím je vPlzni hůř. Administrativa idůstojníci jsou neschopní. Kdybyste slyšela výklad p.nadporučíka opušce, nevím, co by se Vám ztoho stalo, snad byste zešedivěla, snad byste se usmála. Konečně to jsou jednotlivci, ale stát! Nechápu, jak mohli být nováčci povoláni navojnu, když stát pro ně nemá šaty ani prádlo, ani boty, ani místa vkasárnách akonečně ani dost jídla. Tedy: nám se slibovaly čisté kasárny, kavalec, dvě přikrývky aprostěradlo. (Pozn.:to koukáte, vojáci zválky – ještě scházela pojistka proti úrazu ahodinky svodotryskem) Adopadlo to: spíme tři nadvou postelích aještě nad námi tři, jako nalodi. Prostěradla prý nejsou, přikrývky také ne. My jsme dostali po1 přikrývce, uněkterých rot vůbec nic. Slibovali nám jedny šaty dopráce, jedny navycházku, rovněž tak pláště. Ovšem že jsme dostali jen ty dopráce ato jsou papírové roztrhané hadry zr.1917. Nejsou odté doby ani desinfikovány, ani čistěny, takže najdete vkapse kapesník, cigaretuatd. Boty jsme samozřejmě vůbec nedostali.

Nejsmutnější kapitola je jídlo. Doufám, že nikdo (ani páni úředníci vM.N.O., ani pan ministr, ani pan gen. inspektor) nemůže si myslet, že vojákovi, který v6hodin vstává av9 lehá, přičemž od7–11 a2–5 je nacvičení, může stačit ráno v1/2 7 černá káva (téměř hořká) schlebem, vpoledne polévka, kterou každý vyleje dozáchodu, anapř.knedlík se zelím. (pozn.:co tomu říkáte, vojáci zválky!?) Totiž knedlík, jakých já sním doma 6–10 podobré polévce apředkrmu. Av5hodin je zas černá káva smarmeládou. Ktomu věčný chléb, který my jsme odsoboty odpoledne dodneška ráno neměli. Je to prostě nemravné odstátu počítati stím, že každý si přikoupí amá zdomova. Amyslí si stát, že většina znás jsou úředníci adělníci, kteří mají vcivilu skvělé platy, okteré je vojna okrádá, ale ještě mají natu vojnu dosazovat zesvých úspor? Všechny řeči otom, že vojna má být školou života, vzděláním pro nováčkyatd., jsou ksmíchu.

Nováčka nic popráci nezajímá. Noviny se nečtou (já je také nečtu, nemám natom zájem, co se děje), napřednášky se nechodí, knihy, jež jsou vknihovně (většinou svinstva), se nevypůjčují, krátce nováčka krom starosti ojídlo zajímají jen řeči onevěstkách, všelijaké sprosté vtipy – to baví. Anebude líp, dokud se voják dobře nevyspí, nenají, nebude oblečenatd. (Pozn.:páni poslanci, povolte peníze, peníze azase peníze anekritisujte!) Konečně každý znás studentů (Pozn.:to měli být záložní důstojníci!) musí nenávidět aprotestovat proti vojně pro ta nešťastná dvě léta. Ijá dnes už začínám věřit, že p.gen. inspektor sedl nalep pp. socialistickým ministrům, kteří se chtějí pomstít inteligenci.

Malý obrázek: Škola od3–5, kde se učí a50× opakuje jméno pušky, 7 částí, délka aváha. ‚Balíci‘ se to večer učí, ale druhý den při opakování neví žádný nic azačne se znova. Nemám žádnou geniální paměť, ale toto jsem uměl zadvakrát při výkladu. Ale tak je to skaždou maličkostí! Kdybyste věděli, co peněz apotravin se vyhazuje denně, bylo by Vám stejně hořko jako mně. Kdy se konečně svět umoudří apřestane zbrojit! (Pozn.:to by si měl tento synáček učinit životním úkolem!)… Ven nakoupit potraviny nesmíme avkantině je všechno lichvářsky drahé, ale co dělat, když jíst člověk musí…

Dopis zChebu zedne 18. října 1920:…jak se zde máme, otom lépe nepsati. To jsem zaRakouska prolezl hodně kasáren abaráků – ale tohle?! Menáž bídná– šaty rozbitý, raději nebudu psát, měl bych zlost. Nevím, jak zde dlouho vydržím. Ani spát kde není. Aty hadry, co jsme dostali! Nu, Armáda spásy – nebo špásu. Nu, zkrátka trestanci – měl jsem vztek – ale teď ztoho všeho mám legraci, ztoho, co čtete vnovinách onás – askutečnost ta je pod psa. Jen ať se jdou ti páni novináři podívati naty ‚první nováčky čsl.republiky!‘…“

Takovými přípisy se nestyděl Branný výbor zabývati, místo aby otce-poslance pokáral asynáčka ne zavřel, ale vykopl zarmády!

Zajímavé, že stížnosti podobného druhu odněmeckých branců nebyly. Ponarukování vPraze byli soustředěni naSletišti, tehdá naLetné, aspali pod dřevěnými tribunami. Teplo jim tam jistě nebylo, ale nestěžovali si. Věděli zvyprávění frontových vojáků, jak to bylo zaválky, kdy voják byl vděčen osudu anáhodě zasuchý kout akus chleba. Navštívil jsem je sněkolika důstojníky apřátelsky snimi německy mluvili. Uznávali naše potíže subytováním, výstrojem, byli trpěliví, plni dobré vůle adůvěřivě se dívali nasvoji budoucí službu, ačkoliv ioni byli zpracováni agitací.

Pravda, nedostatků bylo plno. Měli jsme skladiště plná – myší. Ale jinak nic. Kde pak deky, boty, vycházková výstroj, vydatná polévka, předkrm a6plátků knedlíků – to stálo peníze, aikdyž je parlament povolil aministerstvo financí mělo adalo – nebylo zboží. Vydatně nám pomohly levné nákupy ukořistěného materiálu vItálii avlikvidujících skladech americké armády vKoblenci. Byla také ještě válečná nepoctivost akorupce, takže jsme podezřelé důstojníky apoddůstojníky dávali hodně ukvapeně zatýkat ateatrálně vodit vřetízkách. Pak jsme se nevinným, atěch byla zdrcující většina, omlouvali azpůsobené příkoří hleděli nahraditi. Ale lid měl svoji podívanou ašelmy vtisku své oběti.

Občas se vnovinách proti mně osobně naslepo vypálilo: že jsem zato vše zodpověden. To ovšem bylo pravda, pokud se netýkalo starých ještě hříchů atu přeci každý rozumný politik musil uznat ataké soukromě uznal, že zatěch několik měsíců nebylo možno dát všechno dobezvadného pořádku. Útoky staly se zvlášť surovými, když jsem vzáří 1921 odešel docivilu amohlo se pohodlně kopat dobezbranného.

Byly ztoho žaloby, pan redaktor to ovšem nečetl anic neví, rozsudeček, pokutička nebo odvoláníčko ajelo se dál – svoboda tisku – Tabu! Byl jsem obviňován znekorektností při prodeji staré vyřazené výzbroje, zvláště zpíseckého skladiště. Byly tam staré pušky všech systémů. Manlicherovky, mauserovky, lebelky, anglické, italské, japonské, ruské amnoho jiného materiálu. Zájem byl naBalkáně, vAsii, vestřední ajižní Americe, ale těžkopádné ministerstvo nemohlo sprodejem hnouti. Byl jsem pro to, aby přísná komise M. N. O. aMinisterstva financí stanovila cenu všeho apod bankovní garancí předalo prodej dokomise lidem, kteří se podobnými obchody zabývali aprokázali státu platné služby, jak se zmíním vnásledujícím odstavci. Vdobě katastrofálního nedostatku výbušin arůzného materiálu dodolů opatřovali nám je pomocí svých osobních styků azavelikého risika zNěmecka aRakouska, ato svědomím našich celních úřadů, ovšem informovaných. Byly to předměty monopolu státního avyvážení bylo nutno krýti falešnými deklaracemi. Bez výbušin nebylo by bývalo možné vytěžiti dostatečné množství uhlí. Vdolech se pocelou válku neracionálně rabovalo anyní se muselo odstřelovati mnoho hlušiny askály. Spotřeba výbušin byla abnormální abratislavská Dynamitka sabotovala; byla vrukou ošklivých Němců aŽidů. Chtěli jsme zastržený obnos nakoupiti to nejnutnější, ale prodej odborným obchodníkům svěřen nebyl, atak se neuskutečnil. Všechno nám zůstalo podlouhá léta nakrku. Podobné transakce se tisku nevykládají, jsou vlastně státním tajemstvím, ale také vítanou příležitostí kostouzení řádných lidí.

Načem nám však nejvíce záleželo, to byla důvěra Ministerstva financí, tu jsme již získali ataké nám vyhovovali, kde mohli, akdyž sami měli peníze. Svědčí otom tato historie: brněnskou Zbrojovku vybudovalo M. N. O. zválečné opravny pušek, vozů avagonů. Přišli také mistři azapracovaní dělníci-Češi zrakouské Zbrojovky veŠtýru. Komisionářům aobratnému vedení Zbrojovky se podařilo koupit tři výrobní linky vMauserwerke vOberndorfu, kterážto továrna měla býti zničena. Vpanice prodali našim zprostředkovatelům téměř 100 vagonů strojů, rozdělaných pušek apolotovarů za2 miliony marek, které Ministerstvo financí mělo akteré byly vkursu dvou milionů Kč. Za14dní ponás tam přišli Japonci spovolením Entanty, že koupí vše zaněkolikanásobnou cenu. Ředitel se zhroutil azastřelil. To byl výhodný nákup ašťastný počátek velkovýroby našeho arsenálu.

Jiná historka. Ředitel Zbrojovky jednou přišel, že může koupiti vChorvatsku velkou partii ořechu napažby, že však chtí dolary, ato ihned. Telefonicky se vše dohodlo sMinisterstvem financí apříští den odpoledne mělo se to potvrdit vministerské radě. Pozval jsem ředitele, aby čekal vpředpokoji, ale když jsem zakrátko vyšel oznámiti mu povolení, jeho odpověď byla smutná: už to někdo koupil. Kde tu byla vina? Rychleji jsme přeci pracovati nemohli.

Co všechno se nanás chtělo! Senát se nemohl dočkati opravy svého auta, tož se to dalo nastarost vojákům dovojenských dílen. Oprava stála 70 000 Kč, ale kdež pak zaplatit vojákům, to je přeci hrůza, ti přeci nejsou výdělečným podnikem! Stejně tomu bylo spůjčováním nákladních aut Magistrátu. Nasilnici zLysé kmilovickému táboru ležel dlouho nahromadách štěrk kopravě, které jsme se nemohli dočkati. Tož jsme jím provedli správku sami. Výsledek: stížnost okresu, zaplacení apokuta. Vrukou vojenské správy byl motolský dvůr – senátor Svěcený poukázal nanepořádky vesprávě, zakteré je zodpovědno M. N. O.. Senátor Klofáč žádal reaktivování podplukovníka Kunštáta, který byl komisí uznán kpolní službě vzáloze. Německý starosta Stříbra vinil nás zbytové krise ažádal subvenci kjejímu odstranění. – Poslanci přicházeli sinformacemi, které si nemohli opatřiti normálním způsobem: bylo to mrzuté, ale já byl rád, že alespoň mají zájem atakto nám nepřímo pomáhají: 9. pluk potřebuje nové pláště, 46. pluk používá ještě starých cviků, jeho hudba nemá volnost (kvýdělečné činnosti naplesích azábavách), augmentační skladiště6 není bezpečné. Zlou nevůli dělaly platy francouzských letců–instruktorů naletišti vChebu. Atd.,atd.

To jsou tak některé ukázky šutru zcesty, pokteré jsme šli při budování armády.

Úspěchy svědomité apilné práce ministerstva avšech vojenských útvarů se dostavovaly. Itisk přinášíval onás přátelské posudky. Vparlamentě samém měl jsem již velmi silnou posici amnoho osobních přátel. Nebylo přeci maličkostí, když popřijetí vojenského rozpočtu vprosinci, který sdodatečným rozpočtem zastarou dobu činil 4 miliardy 300 milionů, vbřeznu 1921 přijal parlament dluh Škodovce 600 milionů aohlásil jsem dalších 320 naboty auniformy.

Vtu dobu došlo vesněmovně ku trapnému výstupu mezi mnou asocdem. poslancem Johanisem pro úmysly azpůsob, jakým chtěla vojenská správa přikročiti ku stavbě Štěchovické přehrady aelektrárny. Bylo to tak: tenkráte zajel doRepubliky ku krátké návštěvě ministerský předseda askutečný diktátor Bulharska Stambolijský, několik měsíců později bestiálně umučený.7 Měl jsem příležitost několikráte sním ajeho průvodci mluviti ozajímavém zákoně, kterým vBulharsku zavedl pracovní povinnost. Často apravidelně stýkal jsem se se svým vzácným přítelem ještě zRuska Tučkem, který vzdor tomu, že jej jeho nepřátelé vykřičeli jako bolševika, stal se ředitelem exportního oddělení Škodovky Czechomachine. Mluvil jsem sním jako skvělým organisátorem otéto pracovní povinnosti, která se nám velmi líbila anajeho radu vyžádal si podrobnosti zákona azprávy, jak se vpraxi osvědčil. Zjeho iniciativy vypracovali jsme jakýsi nástin, jak by se podobná věc mohla prováděti unás. VBulharsku jednalo se hlavně ostavbu silnic amostů. Iunás bylo mnoho co dělat, ku příkladu při splavňování řek nekonečně odkládaném, ale my jsme měli egoistický zájem navybudování řady vojenských zařízení apři tom živili tisíce lenivějících vojáků ještě zesvětové války, které jsme nemohli demobilisovat, neboť by nenašli práci vtovárnách, které trpěly stále nedostatkem surovin ajich německožidovští majitelé také tak trochu sabotovali.

Karel Esop (1863–1935) ukončil roku 1884 vídeňskou Kadetní školu ženijního vojska apoté působil uženijního pluku č.11 vPraze. Projevil se jako velice schopný důstojník avletech 1894–1897 studoval Vojenskou technickou akademii veVídni, kde později sám přednášel. Vypracoval se napředního odborníka voboru výbušnin aodroku 1905 působil vrůzných muničních továrnách, načež se vdubnu 1915 stal vhodnosti plukovníka velitelem muniční továrny č.1 vBlumau. Tu řídil až dokonce války, kdy se přihlásil doslužeb čs.armády. Nejprve byl ustanoven přednostou Likvidační materiálové skupiny M. N. O. avletech 1921–1923 byl přednostou ministerské komise pro výstavbu muniční továrny. Následně byl doroku 1926, kdy odešel jako generál V.hodností třídy dovýslužby, zmocněncem Dělostřeleckého azbrojního odboru M. N. O. Naodpočinku působil naministerstvu vnitra jako bezpečnostní poradce při výrobě azpracování výbušných látek ataké jako dozorčí orgán vezbrojních továrnách, čím byly využity jeho velké zkušenosti při budování čs.zbrojního průmyslu (sbírka ČsOL).

Václav Johanis (1872–1939) byl původní profesí obuvník apůsobil jako organizátor odborů vtomto odvětví, přičemž se zasadil ovznik jejich nemocenského pojištění. Byl také politicky aktivní avletech 1907–1911 byl poslancem Říšské rady. Včervenci 1914 se stal vedoucím úředníkem Ústředního svazu nemocenských pojišťoven. Odléta 1918 byl členem Národního výboru československého, popřevratu se stal nakrátko správcem pražského policejního ředitelství, načež se stal členem Revolučního národního shromáždění. Poslancem byl doroku 1929 anásledně doroku 1935 senátorem zaČs.sociálně demokratickou stranu dělnickou. Zasloužil se

opodobu nemocenského pojištění vČSR azákon odělnickém, invalidním astarobním pojištění. Vroce 1920 byl krátce ministrem pro zásobování lidu (sbírka ČsOL).

Tu však při zahájení jedné schůze sněmovny, kdy jsem měl právě službu aseděl nasvém místě vlavici, přiběhl rozčilený poslanec Johanis, bušil hněvivě domého stolu se slovy: „Dočeho se to pletete, to je přece naše starost apráceatd.“ Já nato: „Oco jde?“ On: „Oto, jaké máte plány se způsobem provádění Štěchovické přehrady“ auž jsme byli prudce vsobě. Nevěděl jsem, že návrhy nazmírnění nezaměstnanosti jsou výhradním monopolem jiných orgánů ainstitucí.

* * *

Mittelhauser musel asi otéto příhodě mluvit, neboť vnejbližších dnech zadula zMinisterstva zahraničí jakási chladná vlna – žárlivosti. Presidentovi nesměl nikdo býti blízký. Bylo mnoho těch, kteří to neviděli rádi, naprvním místě Beneš. Nechápal jsem to, nestál jsem mu nikdy vcestě, naopak často jej hájil anic naněm nechtěl.

29. března volal si mne sám kdelšímu raportu. Byl svěží, všechno znal, ovládal ipísemné raporty dosti podřadné. Byl rád mojim dobrým zprávám aspokojen se způsobem práce.

* * *

* * *

gen.O. H.