JDI!

VZPOMÍNKY LEGIONÁŘE OTAKARA HUSÁKA

KNIHA II.

JDI!

VZPOMÍNKY LEGIONÁŘE OTAKARA HUSÁKA

KNIHA II.

Copyright © Československá obec legionářská, 2018

Photos © Archiv Kanceláře prezidenta republiky, Fotoarchiv VHÚ-VHA Praha, sbírka ČsOL, M. Mojžíš, sbírka J. Charfreitaga

Czech Edition © Československá obec legionářská, Praha 2018

ISBN 978-80-87919-41-5 (Československá obec legionářská)

ISBN 978-80-7557-140-3 (Nakladatelství Epocha)

ISBN 978-80-7557-629-3 (ePub)

ISBN 978-80-7557-630-9 (mobi)

ISBN 978-80-7557-631-6 (pdf)

Památce matky a otce a těm, kteří pohár mého života naplnili štěstím až do kraje – své ženě Libuši, dcerce Elišce a naší babičce

TÁTA

„JDI,“

řekl otec –

kolikráte v životě jak kámen dopadlo až na dno mého svědomí: „JDI!“

a já poslechl.

OBSAH

ČÁST DRUHÁ: V ŘADÁCH FRANCOUZSKÝCH CHLUPÁČŮ – POILUS

Z ARCHANGELSKA DO COGNACU

ZEMĚ VYKRVÁCENÁ

DVOJČATA: 21. & 22. PLUK

TERRON – VOUZIERS

RODIČE A KMOTŘI ČSR

NÁVRAT DOMŮ

ČÁST TŘETÍ: OBČAN SLOUŽÍ BUDOVÁNÍ ARMÁDY (1. DÍL)

BÍLÝ SLON

DOMOV V POSLEDNÍM JEDNÁNÍ SVĚTOVÉVÁLKY A PO JEJÍM SKONČENÍ

NÁČELNÍKEM VOJENSKÉ KANCELÁŘE PRESIDENTOVY

PRVNÍ VLÁDA KRAMÁŘOVA – TĚŠÍNSKO

ŠTEFÁNIK, JANIN, PELLÉ, PICCIONE

SLOVENSKO, PODKARPATSKÁ RUS

PODKARPATSKÁ RUS

PŘÍLOHY

POZNÁMKA EDITORA

Vážení čtenáři,

sestry a bratři,

v ruce držíte druhý díl rozsáhlých pamětí generála Otakara Husáka. Vychází u příležitosti 100. výročí bojů čs. vojáků ve Francii a vzniku samostatného československého státu. Jsou přímým svědectvím těchto událostí, protože autor se jich sám zúčastnil. Do Francie přijel na podzim 1917 v čele prvního transportu dobrovolníků z Ruska a od začátku se aktivně podílel na výstavbě čs. vojska, jeho výcviku, rozvoji a formování. Byl také jedním z organizátorů slavnostní přísahy v Darney, která se uskutečnila 30. června 1918 a kde on osobně vojákům předčítal slavnostní slib. Od roku 2002 slavíme toto datum jako Den ozbrojených sil. Následně se v čele I. praporu 21. pluku účastnil slavných bojů u Terronu. Krátce po skončení války, již na konci listopadu byl poslán v čele vojenské mise do právě vzniklé republiky, prezident Masaryk si jej ihned po svém příjezdu vybral za velitele své Vojenské kanceláře. Byl tak u formování armády, boje o integritu hranic nového státu i prvních politických machinací a pletich. Ve svých funkcích se setkával a jednal s mnoha domácími i zahraničními osobnostmi, na řadu z nich ve svých pamětech pamatuje a představuje je ze svého pohledu a dle svých zkušeností. Právě tyto osobní prožitky z období tak důležitých pro vznik a přežití republiky činí jeho paměti velmi zajímavými nejen pro laické čtenáře, ale i profesionální badatele. Doufám proto, že osloví co nejširší čtenářskou obec a přinesou jí mnoho nových a neznámých informací!

plk. v. z. Pavel Budinský, Ph.D., MBA

předseda Československé obce legionářské

ČÁST DRUHÁ

V ŘADÁCH FRANCOUZSKÝCH CHLUPÁČŮ – POILUS

Z ARCHANGELSKA DO COGNACU

Archangelsk, jeden z největších ruských přístavů, byl spolu o 600 km severozápadně ležícím Murmaňem nejdůležitějším přístavem za války. Leží při ústí veletoku Dviny na jižním břehu Bílého moře asi na rovnoběžce 64,5. O dva stupně výše probíhá již polární kruh a tam přechází Bílé moře v Ledový oceán. Má jednu velkou nevýhodu: zamrzá. Murmaňský přístav, ačkoliv leží mnohem severněji, vlivem teplého Golfského proudu nezamrzá, je ale menší, není tak vybaven a také železniční trať spojující jej se zázemím nebyla tehdy dostatečně vybudována; pracovali na ní spolehliví zajatci Češi, kteří neutíkali do blízkého Finska. Strašné podmínky, v jakých tam žili, nedají se ani vylíčiti; umírali na cyngu[1] a mor po tisících; co pražec, to mrtvola zajatce, většinou Čecha. Do obou přístavů dováželi Spojenci válečný materiál; vyváželo se hlavně dříví a konopí. Archangelsk byl za války mohutně vybudován, práce v něm kypěla. Zboží se vykládalo a nakládalo, jeřáby skřípěly, na zesilování a prodlužování mola pracovala beranidla.

S kapitánem lodi a jeho důstojníkem měl jsem ještě nějaké jednání ohledně umístění a zásobování mužstva a po příchodu do společné kabiny se Šidlíkem a Kouklíkem padl jsem do koje a spal jako zabitý. Ráno jsem se setkal na palubě s francouzským abé Gracier, se kterým jsem se znal z francouzské kolonie kyjevské. Loď stále ještě nakládala, až konečně kol 11. hodiny vyjíždíme řekou na raide. Psalo se 16. 10. (viz pozn.), pluli jsme širokou Dvinou asi 3 hodiny a potkávali spoustu parníků všech národností. Dostal jsem novou kabinu, č. 9, společně s francouzským letcem Schwarzem. Pod postelemi měli jsme malé, ale velmi těžké bedničky s platinou, prý as za 80 milionů franků. Tak jsem měl lože dražší snad než babylonský Sardanapal.[2] Ve 4 hod. odpoledne vyjeli jsme na širé moře.

17. října. Jedeme stále na sever; moře je klidné tak, že mořská nemoc příliš neřádí. Zděšení Francouzek, že pojedou s nějakými cikány (Bohemiens), se rychle proměnilo v nadšení. Nesmrtelný hlas přírody promluvil. Navazovaly se styky a známosti, které na vzdory polárnímu klimatu nabývaly stále více na vřelosti. V transportu bylo 2/3 dobrovolníků mladších 30 let, mnoho se slušnými znalostmi francouzštiny. Všichni se bezvadně chovali; sám kapitán vbrzku prohlásil, že takový transport ještě nevezl. Mezi Francouzkami bylo jen několik starších, jemných a vysoce vzdělaných dam, velkou většinou byly to mladé dívky a ženy, vychovatelky, guvernantky, společnice, písařky a úřednice různých zastupitelských úřadů a zahraničních firem; téměř všechny znaly dobře rusky. Naši hoši také, takže ani po této stránce nebylo žádných potíží. Brzy se utvořily zábavné kroužky, hrálo se a tancovalo. Na žádost dam kapitán, zvláště když se stalo známým, že s námi jede 100 bývalých důstojníků jako prostí vojáci, povolil cirkulaci po palubě a i přístup do společenských místností, kde to naši zpěváci, hlavně náš tenor Rytíř se „Závišovými písněmi“ a ruskými romancemi, Kratochvíl s muzikanty, totálně vyhráli. Začalo to vždy úspěšnou „Marseillaisou“.

18. října ve čtvrtek obrátili jsme se směrem na západ a přiblížili asi na tři míle murmaňskému pobřeží poloostrova Kola. Budeme tu čekati na válečné lodě. Mořská nemoc přechází. Břeh je beznadějně pustý; ani keříček není vidět. Na vršcích, téměř horách, leží sníh a místy severní pláně jsou pokryty ledovci. Včera sem tam jsme zahlédli majáky. Ve 3 hodiny obracíme k jihu a 19. 10. stojíme v klidné zátoce Jukenki u mysu Svatý Nos (68. rovnoběžka, 8. poledník od Petrohradu). Museli jsme se vrátiti asi 200 mil pro nebezpečí hlášených ponorek. Skalnatý břeh je obydlený; všude signální stožáry. V zátoce plno lodí i bárek hledajících bezpečí. Jednou tu prý stáli francouzští důstojníci 14 dní. Nad hladinu trčí vrak potopené lodi.

Připadá mi, že i my jsme takovým vrakem; část posádky zachraňuje se tam a my jinam: plujeme do země, jejíž národ zpívá ve své hymně – Den slávy nastává (Le jour de Gloire est arrivé) a kde Ernest Denis vítá náš prapor, jehož barva bílá je čistá jako naše svědomí a červená jako naše krev.

Vzpomínám 1914 mobilsace, audience u cara, ministr Běljajev, rozhodnutí válečné rady, Družina, ten Blaník zanícených mladíků, prý fantastů, nejstrašnější pro nás rok 1915, rok velkého ústupu, intriky a jednání o mír, „Paléo logue“ s jeho slepým sobectvím špinícím čest Francie, 1916 Kyjev, růst vojska, spory v týlu, vítězství Brusilova, 1917 převrat, Kerenský, chaos, Zborov a konečně lodivod Masaryk, po jeho rozkazu jsme nyní v Ledovém moři, v jehož mlhách číhají na nás ponorky nepřítele. Vracím se do kabiny zapsat, nač myslím a vzpomínám; můj zrak padá na dárek starého praporečníka Družiny – hůl, kořen jakéhosi kavkazského keře Kisil, také bys mohla vyprávět o sněhu, blátě, písku a i sem tam o lidských hřbetech. Jdu znovu na palubu. Srdce plné smutku, hlava plná nadějí. Srdce tu necháváme, ale hlava vítězí: bojovat, bojovat všude, kde se dá, do konce.

20. října. Včera byl tady bál „dravec“, jako v Apollu. Mládenci se drželi, myslím, že by vypili celý bufet sami.

Stojíme stále, čekáme křižníky; pluly vysoko na sever. Prohledávají moře, slídí. Byli jsme u Alexandrovska, kde končí Murmanská dráha. Měli jsme se s nimi setkat u Rybáckých ostrovů. 21. října ve čtyři hodiny odpoledne vyjíždíme z klidné zátoky na širé moře. Nastává mořská nemoc celý týden. Moře je neklidné, až bouřlivé. To prý je dobře, ponorky se nemohou přiblížit, prozradí je pěna tříštících se na nich vln. Mimo to v nepravidelných intervalech kličkujeme, aby se nedostaly do boku lodi. Při každém ostrém obratu zvedá se žaludek, chudáci vojáci v břichu lodi!

Malé parníčky, které nás doprovázely, byly na třetí den zaměněny anglickou lodí křiklavě pomalovanou. Náš konvoj má nyní 4 lodi.

Na přídi i zádi máme děla; dělali zkoušku se střílením. Svázali prázdné bedny a hodili do moře. Asi na půl míle vzdálenosti stříleli do cíle; první projektil přeletěl asi o 200 kroků, ale druhý již seděl v cíli. Prkénka vyletěla vysoko do vzduchu.

Později mi důstojník vykládal celý systém obrany. Mimo jiné ukázal mi na strážný koš, ve kterém byl námořník prohlížející dalekohledem hladinu moře. Měl tam koš s křičícími racky; ti prý slídí, hladoví, po potravě; jsou nacvičeni, že na periskopu je uvázána chycená ryba; vrhnou se na ní a dělostřelci hned do toho místa pálí. Houpal mě, asi jako nás všechny houpalo moře, ale si non e vero, e bene trovato (Není-li to pravda, je to dobře vymyšleno). Po setmění všechna okna musela býti zatemněna a na palubě se nesmělo kouřit. Zvláštní služba prováděla přísnou kontrolu; z diskrétnosti hlučně, aby nás na palubě (a i v záchranných člunech) nerušila, neboť tma nám nepřekážela, ba naopak. Ani abé Gracie proti tomu nic neměl, také rád pobýval na palubě v dámské společnosti a také mu zima nepřekážela.

Mořská nemoc začala silně řádit a předrážděnost lidí stoupala. Jako stravu dostávali ohřívané hovězí konservy, kterým říkali „opice“. K tomu něco z těsta a polévku bez chuti. Kdo prodělal mořskou nemoc na sebeluxusnějším parníku, ví dobře, že i nejlepší a nejzamilovanější jídlo je protivné. Nebylo divu, že lidem byla protivná i vůně barvy plechových krabic, a tak jídlo házeli do moře a krmili velké ryby, které loď následovaly. Chleba dostávali lidé, zvyklí na sytý černý ruský chléb, jen první dva dny a pak jen špatné vojenské francouzské suchary. Pasažéři se zřekli části svého chleba ve prospěch vojáků.

Parník Kursk byl postaven roku 1910 pro nadnárodní Východoasijskou společnost se sídlem v Kodani. Loď jezdila na trati Libavá (dnes Liepāja v Lotyšsku) – New York. Po vypuknutí války byl používán armádou, po válce se vrátil na svou původní linku. V roce 1930 parník koupilo Polsko a do roku 1939 používalo jako SS Polonia (sbírka ČsOL).

23. října lodní komitét podával stížnost na zásobovatele, Angličana Torra, že jím prodávané věci předražuje a vyzývali i naše ku stížnosti na špatné stravování. Dobrovolníci kamarádili s ruskými námořníky, ti je odborně poučovali a naši zase jim vykládali, co jsme vlastně zač a proč ještě chceme a musíme bojovat. Nedali se ale získat pro nějakou akci, která by nám v budoucnu bývala mnoho neprospěla, ba naopak. Dlouho, dlouho byli jsme zavaleni nedůvěrou všech, i vlastních lidí. Konečně naši dobrovolníci prožili již mnohem horší dny na frontě i v plenu (zajetí). A pak neměl nikdo, počínaje mnou, peníze; koupilo se trochu tabáku a byl konec; pro mořskou nemoc ani kouření nechutnalo.

Příklad důstojnické stovky dobře působil; bez rozdílu snášela vše dobré i zlé. Když pak někteří z nich, kteří nejlépe ovládali řeči, po předchozí poradě byli provisorně naznačeni na důstojnická místa, nežárlili na vybrané. Bylo přeci nutno transport v jeho dosud povrchní organisaci rozdělit na roty, čety atd.

Úřední dokumenty, které jsem na cestu obdržel, mimo jmenný seznam, byly více než jednoduché: nesly datum 3. 10. , t. j. 16. 10. nového kalendáře, a byly beze všech razítek a formulářů. Na lístku vytrženém z notesu potvrzoval major Vergé, že kapitán Husák je velitelem transportu, pověřen dovésti jej do francouzského přístavu a místní velitel se žádá o poskytnutí podpory a informací. Druhým se již naznačovala určitá organisace; cituji:

Příkaz 3-/16 10 1917.

Ešelon československého vojska částí naloděný na parník Kursk ku přeplavbě do Francie.

Komandantem ešelonu po dobu plavby a pobytu ve Francii až do doby, kdy budou učiněna francouzským vojenským velitelstvím disposice definitivní, ustanovuje se br. kapitán Otakar HUSÁK.

Ešelon rozděluje se na 4 roty a zvláštní komandu borispolských důst. čekatelů. Komandantem jmenuje se:

1. rot. - lieutenant Šidlík - lieut. Vlasák

2. rot. - Kouklík - Kopal

3. rot. - Voců - Micko

4. rot. - Inger - Bednář

Dle telegrafické zprávy došlé dnes na loď rozhodly francouzské vojenské úřady, aby naše vojenské části ve Francii nosily uniformu francouzskou s československým národním odznakem.

Jménem Odbočky Č. Sl. N. Rady vyslovuji všem bratřím dík za disciplínu projevenou během transportu a přeji jim pro další budoucnost štěstí junácké!

V Archangelsku 3. října st. st. 1917

Plnomocník prof. Masaryka: štábní kapitán Chalupa

Stále bylo co zařizovati, a tak práce bylo dost. Dobré vůle také; kancelář vlastně neexistovala, všechno bylo primitivní a improvisovalo se. Ale průběhem dlouhé cesty se lidé poznávali osobně a seznamovali.

Vyjeli jsme někam až nad 74. rovnoběžku k Medvědím ostrovům. V neděli ráno máme býti u anglických břehů, zatím ale máme blíže k Islandu.

28. října v neděli časně ráno jsme se potkali se čtyřmi torpédoborci, které nás nyní doprovázejí: C66 a C69 objíždějí konvoj jak ovčáčtí psi. Namalovaný křižník někam zmizel. Rovněž se nám ztratily dvě pomalu jedoucí nákladní lodi vezoucí konopí. Již v Anglii jsem se dověděl, že pluly kratší cestou kol břehů Norska a jedna z nich byla torpédována. I náš Kursk byl na jedné ze svých předcházejících cest torpédován právě ve vodách, do kterých vplouváme; dostal torpédo právě v okamžik, kdy měnil ostře směr plavby a byl zasažen na zádi vedle šroubu. Díky důmyslnému systému uzavíratelných komor naklonil se jen na bok a záď se částečně potopila. Posádka se vrátila a doplula tak až do 60 mil vzdáleného Liverpoolu. Měla tedy již praxi a žádnou hrůzu před ponorkami. Mělo to velkou cenu.

Dopoledne bylo vidět vysoké skály nějakých ostrovů (Shetlandských?), odpoledne daleko na obzoru dvě hory (Orkneye?). Moře je mnohem klidnější a od včerejška již nikoho netrápí mořská nemoc.

Po celou dobu plavby zpěváci pod vedením Rytíře pilně cvičili. Nejen důstojníci ze stovky, ale i prostí vojáci se znamenitě společensky uplatňovali. Všichni byli jsme předmětem dotazů, co jsme to za podivný národ cikánů, který je tak překvapivě vzdělaný, co vlastně chceme atd. Otázky, které nás pronásledovaly všude a po celou dobu války; zpočátku urážely, pak jsme si zvykli a trpělivě vykládali. Také činnost úmorná, ale vděčná. Získali jsme tím národu trvale mnoho lidí a věrných přátel. Téměř každý z pasažérů lodi navázal styky s nějakým Čechoslovákem, psal mu, posílal dárky; ba došlo po válce i ku sňatkům.

Paluba parníku Kursk cestou do Velké Británie (VÚA-VHA).

Ze soboty na neděli 27. října pohřbívali jsme do moře rumunského majora Diamandi,[3] bratra ministerského předsedy, měl nějakou misi ve Francii, ale po cestě podlehl jakési staré chorobě; byl již při výjezdu z Archangelska vážně nemocen. Jednoduchý, dojemný obřad byl vykonán o půlnoci. Mrtvola v pytli z lodního plátna zatěžkaném kameny byla položena na široké prkno ležící na zábradlí. Po krátkém proslovu kapitána a modlitbě všech přítomných za zvuků Anděla páně zpívaného našimi zpěváky byl nebožtík sesunut do moře. K ránu se obřad opakoval; zemřela Francouzka, souchotinářka.

Moře je klidné, jedeme krásně, ačkoliv právě tyto vody Severního moře jsou nejvíce zamořeny ponorkami. Stále se neví, kam vlastně jedeme. Kapitán dostává rozkazy bezdrátovou telegrafií. Mluví se o Liverpoolu, také o cestě přímo do Brestu. Odpoledne mi pomocník kapitána řekl, že jsme na výši skotského Aberdeenu, na východním pobřeží. Noc byla krásná, skutečně poetická.

29. října v pondělí časně ráno vzbudil mne veliký hluk, že je vidět země, majáky. Sotva jsem se stačil obléci a již jsme vjížděli do široké řeky Tyne; po obou březích, v délce několika km, samá skladiště, mola, u kterých kotvily lodi a loděnice, ve kterých kypěla práce. V pozadí samá továrna, komíny a dým. Hoši čistí, vyholení a v naprostém pořádku se vyhrnuli na palubu a pozorují ten úžasný pracovní ruch, který již dávno neviděli. Na několika místech, na šikmo k vodě se sklánějícím břehu je vidět po šesti menších lodích, snad torpédovkách nebo ponorkách, v práci. Vidět žihadla plamenů v rukou svářečů, hluk pneumatických nýtovaček. Míjíme molo, od kterého odjíždějí lodi do Bergenu; nyní prý jezdí z Aberdeenu. Vedle kotví ponorka. Dojem této technické síly je mohutný, chlapcům září oči. Rytířův sbor zanotoval anglickou hymnu. Všechna práce na březích ustála; rozhostilo se ticho a velebně se nese píseň nad hladinou řeky. Dělníci, obecenstvo stojí obráceno k nám v pozoru; po skončení písně všechno propuklo v křik, hvízdalo, do toho sirény. Koukáme tázavě a nešťastni na sebe, že nás tak vypískali, ale lodní důstojníci spokojeně a šťastni vysvětlují, že nás tak vítají! Taková loď zpívající tak krásně hymnu tam jistě ještě nepřijela! Tož nyní zahřměla „Marseillaisa“, pak naše hymna a bojovné, pochodové písně. Všeobecné nadšení a spokojenost. Na místě, kde máme zakotvit, čekají nás užaslí důstojníci a úředníci. Informují se u kapitána, o co jde.

Tak jsme po plavbě trvající 13 dní zakotvili v Newcastlu; délka normální plavby do Archangelska je 1865 mil, což znamenalo denní průměr pro Kursk 143 míle (asi 230 km), s naší klikatou cestou, která vedla vysoko na sever, kde k ránu vše na palubě bylo zledovatělé, uplavali jsme snad třikrát více.

Na pasažéry do Francie čekal již zvláštní vlak do Londýna, my jsme se měli vyloďovat až na druhý den, ve středu. Pasažérky si ale přály ještě jeden večer (nebo noc) na rozloučenou, a tak se i stalo. Odpoledne byl pořádán pěkný koncert na palubě, který měl velký úspěch i u publika, které se shromáždilo na molu. Zatím angličtí důstojníci vnikli rychle do situace a nálady. Loď nepřevzali, takže nepodléhala suchozemským zákonům, kde kupř. požitek „ohnivé vody“ byl dovolen jen v určitých, a to málo, hodinách, ale večer byl bar, dávno již pustý, bohatě zásoben počínaje whisky vším. Malér byl v tom, že statky pozemskými jsme nikdy neoplývali, ale byli jsme pasažéry a kapitánem s důstojníky královsky hoštěni. V životě jsem neměl tolik modřin od pomačkání a objímání jako tu noc od obra kapitána, jeho pomocníka a mechanika. Těch přípitků!

Loď se nedotýkala břehu, převzata nebyla, zákonité kontrole nepodléhala a svědomí i těch nejpřísnějších puritánů bylo čisté. V roce 1920, když jeden legionářský transport z Vladivostoku zakotvil v přístavu suezském, přiběhlo k nim několik členů posádky z Kurska, který tam náhodou také kotvil. Vyprávěli jim, jaký prý jsme to byli pořádný a veselý transport, a pozdravovali nás. I my jsme na ně vzpomínali.

Žádný režisér by byl nevykouzlil takovou Valpurginu noc, jakou jsme prožili. Pro nedostatek dam vypůjčili si od nich někteří naši junáci šaty; maškarní bál překonávající operní balet. Konečně úleva nervům po přestálé nebezpečné cestě. Všechno zapomenuto a nyní: Užij dne (nebo noci). Ohnivé mládí, „ohnivá voda“, ohnivé písně k ránu sentimentální. Nikdo snad nespal. Ke čtvrté hodině ranní šel jsem se loučit s lodními důstojníky a kapitánem. Ten se přehrabával svou medvědí tlapou v ohromné citeře na stole, zamlženýma očima podíval se na mě, ještě jeden stakan whisky, pomačkal mne ve svém objetí a s námahou, těžce vypravil ze sebe: „Tak když už nebudu vozit Čechoslováky, tak nebudu hrát!“ Vzal citeru, položil na židli, sed si na ni, zkřížil ruce na stole, položil na ně hlavu a spal. Tak jsem ho našel v 9 hodin ráno, když jako poslední jsem odcházel z lodi. Bylo to krásné, nezapomenutelné.

Přístavní důstojníci prohlásili, že za celou dobu existence Velké Británie taková loď k jejím břehům ještě nepřistála!

30. října civilní pasažéři odejeli krátce před námi. My jsme se začali vyloďovat v 8 hodin. Vše šlo jako na drátku. Nádraží bylo nedaleko. Organisace všeho prvotřídní. Poslední velké loučení a pochod na nástupiště. Hledám náš vlak a nic nevidím. Ptám se, kde jsou naše vagóny, a tu mi ukazují na dvě garnitury osobních vozů po obou stranách nástupiště. Vidím plyšová sedadla a ptám se znovu: to přeci není náš vlak! Ujišťují mě, ano, to jsou vaše vlaky. Žasneme, kdy pak se tohle „Čechomedánovi“ stalo za války, aby jel na sametu! První a druhá rota nastoupily do jedné, třetí a čtvrtá do druhé soupravy, každý má své pohodlné místo. V půl 12. vyjíždíme přes York, Sheffield, Leicester, Oxford do Winchesteru. Malá výprava z Rumunska, 56 dobrovolníků a 3 důstojníci, se s námi sloučila.

Již při vjezdu do přístavu v Newcastlu jsme byli omráčení pracovním ruchem a nyní projíždíme průmyslovými oblastmi, nestačíme ani chápat vše, co vidíme z rychle jedoucího vlaku. Snad už není ani možno, aby úžas a obdiv více stoupal. Zračí se to v rozradostněných tvářích a hovorech vojáků. Válka je vyhraná! Předjíždíme vlaky s válečným materiálem, těžká auta, děla, bedny munice – Anglie vyráběla již tolik, že to všechno nestačila dovézti do přístavů. Mohutným dojmem působí koksárny, vysoké pece, ocelárny po setmění. Ano, tady byla záruka vítězství. Projíždíme mnoho tunelů.

V Yorku nás čekalo překvapení. Stojíme ve stanici a se zájmem pozorujeme (pochopitelně) bíle oblečené hezké dívky s odznaky červeného kříže, jak se vyhrnuly s naloženými vozíčky na nástupiště. Jeho úroveň byla ve stejné výši s podlahou našich vagonů. Byl to starý, ale pohodlný typ vozů, každý oddíl měl své dveře otvírající se na bok. Andělé zabočili rovnou k nám, otevřeli dvířka a do každého oddílu vsunuli tác s osmi v bílém papíru balenými balíčky a hned dál do vedlejšího a zase dál. Ihned bylo zjištěno, že to voní jídlem, a ihned přišly deputace, že na to nemají peníze. Můj pobočník Čermák rychle zjistil, že to je normální zásobovací služba, přirozeně bezplatná. Dívky zmatené odmítáním některých vojáků se se smíchem vrací a podávají jim tácy. Ve 2 minutách je u mě několik deputací vojáků: „Bratře kapitáne, nemohl by ses nějak postarat, abychom zůstali v anglické armádě? Tady to mají vojáci nějaký náramný!“ Nálada stoupá. V Leicesteru nás krmili znovu, tam se již na nic neptáme a předháníme se v projevech díků andělům v bílém.

Jeli jsme ve dvou vlacích až s půlhodinovým časovým intervalem, sám jsem jel s druhým transportem. Ten dojel v 10 hodin večer, za úplné tmy, do Winchesteru, zatím konečného cíle našeho putování. Čekalo nás tam druhé příjemné překvapení. Tábor, ve kterém jsme měli být ubytování, nazýval se Flowerdown a byl až 2 míle vzdálen od nádraží. Před ním čekala nákladní auta a byli jsme vyzváni, abychom si na ně uložili svá zavazadla. Kdy se to stalo „Čechomedánovi“, aby mu někdo vez´ jeho ranec?! Pochopitelně, že nálada byla stále růžovější.

Důstojníci a poddůstojníci, kteří nás očekávali, byli velmi korektní a přátelští. V pořádku a vesele pochodujeme, míjíme řadu táborů amerických vojáků, prý jich je v okolí více než 50.000. Solidní baráky z vlnitého plechu, široké cesty, všechno čisté a upravené. Ve tmě prokmitají jakési bílé skvrny a ptám se svého průvodce, co to je. „Váš tábor, Flowerdown.“ Přicházíme ještě blíž a tu jsou k rozeznání bílé stany. Pomyslil jsem si, to bude zima, a zklamán ptám se, proč nebudeme v takovém táboře, jako mají Američané. K svému překvapení se dovídám, že to je tábor specielně připravený pro Srby, Rusy a nás, abychom se v nich lépe cítili než v plechových barácích. Byla to dobře míněná pozornost vůči nomádům, za které nás tak trochu jistě považovali. Půl hodiny před námi přijel první vlak a hoši byli již po večeři. Naše zklamání se rychle rozplynulo, když jsme zjistili vybavení stanů a pro každého 4 teplé deky.

Ráno 31. října další překvapení: k snídani byla i marmeláda! Hned jsme přikročili k organisaci svého života v táboře a pro další cestu. Konečně bylo možno seřaditi roty, rozděliti na čety, naznačiti a představiti všem jich důstojníky a vybrati z důstojnické stovky ty, kteří nejlépe ovládali francouzštinu a angličtinu a přiděliti jim vykonávání důstojnických funkcí až do rozhodnutí našeho příštího velení ve Francii. Ponenáhlu se všichni poznali a okoukali. Toto nutné a účelné opatření bylo za několik týdnů ve Francii ostře kritisováno důstojníky, kteří přišli ze srbského vojska. Budu o tom psáti později. Bratra Čermáka, bývalého aktivního nadporučíka, který znal dobře francouzsky i anglicky, vybral jsem si definitivně za pobočníka, za 4 měsíce intensivní spolupráce velmi jsme se spřátelili. Vůbec důstojnická stovka byla štěstím celého transportu a ona to byla, která se stala páteří francouzské legie. Kdykoliv bylo někoho potřeba pro sebe svízelnější práci, ať již duševní nebo fysickou, aby i rebelantům dán byl příklad obětavosti a bratrství, vždy směle mohlo se sáhnouti do důstojnické stovky. Tak tomu bylo zvláště ve Francii, kde z nich byla sestavena komanda, překládající vojenské řády a pracující na našich českých povelech. Zatím byl z nich naznačen br. Lanč vedením kanceláře a br. Niedrle ku psaní historického deníku.

Čs. vojáci ve stanovém táboře Flowerdown (VÚA-VHA).

Hlavní ulice stanového tábora (VÚA-VHA).

1. listopadu přijel na prohlídku tábora anglický generál bez levé ruky. Pochválil pořádek a čistotu našich vojáků, všímal si nenápadně všeho. Velmi mu imponovalo, že hoši z vlastní iniciativy vyrobili si z plechu konserv škrabáky na bláto, které umístili před vchodem do stanů, aby si nenanosili do nich bláto. Na to Angličané nepamatovali, až teď tihle záhadní „Bohemiens“! Slíbil nám boty, které měla většina v zoufalém stavu. Velitel tábora, hrabě Cheke, plukovník dělostřelectva těžce zraněný ve Flandrech, byl velmi spokojen.[4] Později jsem zjistil, že byli jsme pod nenápadným a velmi inteligentním dozorem po každé stránce, nejen vojenské, zdravotní, ale i politické. U nás to bylo v každém směru dobré, ale potíže měl v sousedním táboře, kde byli Elsasané, taktéž převážení z Ruska do Francie. Jejich velitelem byl jakýsi Dr. Potti a honil je nagajkou[5] a revolverem.

Plukovník Cheke mě vyzval odpoledne na procházku do města. Winchester je zajímavé starobylé město. Asi v době našeho Sv. Václava uskutečnil tam Edward spojení jižní Anglie a položil tak základ příští světové říši. Winchester byl prvním hlavním městem, než se jím stal Londýn. Katedrála působí silným dojmem, stěny bez obrazů, ale pokryty deskami kamennými i bronzovými, reliéfy a nápisy připomínajícími slávu a památku mrtvých pokolení, čtete jména pluků a jich bitev. Pro nás byl zajímavým náhrobek kardinála Henry Beauforta,[6] který vedl křižáky proti husitům; byli těžce poraženi. Nyní potomci těchto husitů jsou hosty jeho země a bok po boku s jeho krajany chystají se do boje proti společnému nepříteli! Co se všechno za těch 500 let změnilo! Musil jsem Chekovi stále vykládati, nesmírně jej vše, co se nás týkalo zajímalo, také si opatřil knížky Lützova a Denise o nás a stal se do smrti přítelem českého národa. Po 25 letech setkali se naši vojáci druhého odboje s jeho dcerou a ta jim vyprávěla, jak na nás vzpomínal a živě sledoval naše osudy. A to byla práce několika dní. Získali jsme více než uznání bezvadného vojenského pořádku a vystoupení. Získali jsme v něm a ve všech jeho vlivných přátelích trvalé přátele. Plukovník byl jedním z nejlepších střelců Anglie, zvláště ve střelbě z revolveru. Byl instruktorem této zbraně u všech spojeneckých armád, slíbil ukázat školu střelby a dát písemné instrukce, svůj slib také v několika dnech splnil. Zmínil se bez vychloubání o tom, že s jedním instruktorem školy dostali se jednou nepozorovaně na vzdálenost několika set metrů k německé baterii na oddychu a v 35 sekundách jim ranili a ubili 9 lidí a 16 koní.

2. listopadu trápil nás nedostatek peněz. Což jídla bylo dost, ačkoliv hoši zvyklí na vydatný černý ruský chléb nemohli se dojíst bílým chlebem anglickým. Ale nebylo kouření a každý kuřák-voják ví, co to znamená. Při pochůzce táborem všiml jsem si mnoha žlutých tváří a lekl jsem se, aby to nebyla nějaká choroba. Vypravil jsem ihned Čermáka na výzvědy a ten přišel s tím: „Kdepak choroba, kluci jedí jak krokodýlové, ale nemají tabák, a tak kouří suché listí a čaj, co si vezou z Ruska.“ Přemýšlím, co by se dalo dělat, když pán Bůh je vysoko a Národní rada ještě výš, i napadlo mne, když Cheke je tak přátelský, že by se snad dal pumpnout o nějakou zálohu. Ale jak? Musíme mu udělat radost a nějak uctít! Taková vojenská přehlídka nabídnutá cizinci, kterému vlastně nepodléháme, je velkou poctou. Tož jdu na plukovníka a prosím jej, že by vojáci rádi se mu představili. Byl velmi polichocen a určili jsme přehlídku na odpoledne. Kdepak, něco podobného tu ještě nebylo v sousedství u Američanů nebo chudáků Elsasanů, tam to vůbec nebylo ani myslitelné. Rytíř dostal rozkaz, že se svými 88 zpěváky budou na pravém křídle a zpívat anglicky anglickou hymnu, a hned začali cvičit. Smluvil se i signál pro zpěv naší hymny a další písně. Mužstvo dostalo rozkaz dát se do bezvadného pořádku, oholit, pláště svinout do banduliéry a ty pak přes prsa, takže každý vypadal jak Frištenský. Důvěrně se ještě řeklo, že jedná se o dojem, a to byla voda na náš mlýn, to se teprve vytáhli! Celé dopoledne se to tu u nás hemžilo jako v mraveništi.

Velkou pomocí nám byli dva Češi, dobrovolníci anglické armády, Vondra a Chlada,[7] přikomandovaní do Flowerdownu 3 týdny před naším příchodem. Teď právě korigovali anglickou výslovnost hymny. Jinak byli tlumočníky v kanceláři, marodce, na kuchyni, obstarávali pochůzky a později, když byly peníze, i nákupy a doprovázeli hochy na procházkách do města.

Odpoledne batalion se seřadil, roty bezvadně vyřídily a já šel pro plukovníka. Ten už byl v parádě a jdem. Po cestě mu vysvětluji, že u nás je zvykem, že velitel nebo přehlížející pozdraví vojáky: „Nazdar!“ a oni že odpoví: „Zdar!“ Vysvětluji mu význam obou slov a několikrát mu musil „Nazdar“ opakovat, aby se jej naučil. Zřejmě i jemu záleželo na tom, učiniti na naše dobrý dojem, šel vedle mne dosti těžce, trochu kulhal, hubený a při přiblížení se před střed šiku stoupnul jsem si trochu za něho. Pootočil se, zeptal ještě jednou: „Jak?“, já: „Nazdar“, a tu on vzpřímil se jak svíčka a silným, úsečným hlasem zdraví: „Nazdar!“ Jako když hrom zaburácí, odpověděli vojáci: „Zdar!“ a na můj signál začali Rytířovi zpěváci anglickou hymnu! Plukovník zkameněl a přihlížející zvědaví diváci – vojáci z tábora a sousedství taktéž. Po dozpívání obrátil se ke mně: „Vaši hymnu!“ A tak spustili: zpívali a modlili se za vzdálenou vlast. Když dozněl poslední tón, Cheke obrátil se ke mně, dojat, z koutku očí mu kapaly slzy, stiskl mi ruku, děkoval a „Co mohu pro Vás udělat, co potřebujete?“ Já, jako když vystřelí: „Tabák a peníze!“ On: „Yes, dostanete!“ Všechno se odehrávalo v bezvadném anglickém stylu. Pak si obešel šiky rot, chlapci vypadali nádherně, jak římští zápasníci, takový lidský materiál v roce 1917 už nebyl. Pak byla defilírka za zvuků „Marseillaisy“, „V boj“ a sokolských písní.

Plukovník a jeho důstojníci byli nadšeni, blahopřáli mi k takovým vojákům, kteří již tolik zkusili a znovu jdou v boj. Spokojenost na všech stranách, zvláště u našich, za kratičkou dobu, v několika půlhodinách po přehlídce, byl tabák a každý voják 2 šilinky, nás 9 důstojníků dostalo po dvou librách. Pátral jsem později, komu se to zaúčtovalo a kdo to zaplatil, ale nikdy jsem to nezjistil.

Večer nás důstojníci tábora v čele s plukovníkem hostili ve velkém stanu, jich jídelně. Pohoštění odpovídalo přesně zásobovacím předpisům, bylo skromné, ale dobré a byla whisky a museli jsme zpívat! No, a tak jsme se dostali až na Ty a já, Tyjaja s braním kolem krku, svlékáním blůz atd., s lezením na židle a teď už úspěch Čechoslováků nic nemohlo překonati. V tom jeden z dojatých mladších důstojníku, všichni byli ranění invalidé, uhodil se do čela se slovy: „Vždyť já už tohle někde dělal!“ Ukázalo se, že hrál v Praze se Slavií za Oxford a vzpomínal a vyprávěl kolegům, jaké to je město a jaký jsme národ. I my jsme musili vyprávěti o Čechách, o Rusku, své válečné zkušenosti a zážitky. Nakonec mne Cheke požádal, že by se rád pochlubil osazenstvem tábora jako příkladem pro sousední tábory a abychom vedli spolu celý batalion do Winchesteru, který by nám rád ukázal, jeho katedrálu a obyvatelstvo. Starali se o nás vskutku více než svědomitě, mimo všeho, co vojákům patřilo, vařili ještě navíc silnou polévku z kostí a bramborů. Nebylo divu, že první dojem, který naši z Anglie měli, ještě sílil a vzpomínali na ni později ve Francii, válkou vyčerpané, kde to již takové nebylo a nemohlo být.

Dobrovolci Matička a Šidlík v táboře Flowerdown (VÚA-VHA).

Na druhý den vydal rozkaz, který cituji:

Flowerdown Camp, Winchester

3. 11. 1917

Denní rozkaz

Plukovník Cheke, velitel tábora, byl při včerejší přehlídce velmi dobře překvapen dobrým vzhledem a výdržkou českých částí, blahopřeje jejich veliteli, kapitánu Husákovi, stejně jako všem důstojníkům, poddůstojníkům a vojákům.

Plukovníku Chekovi je velkou ctí a radostí míti pod svým velením první českou vojenskou část, která přišla na půdu Velké Británie.

Plukovníku Chekovi bude velkým potěšením uctíti československou část tím, že ji osobně povede, jich kapitána, důstojníky, poddůstojníky a vojáky ulicemi města Winchesteru, bývalého hlavního města Anglie.

Plukovník Cheke

Dobrý dojem udělali jsme již na nádraží při příjezdu. Vagony zůstaly čisté, batalion klidně a rychle vystoupil, v pořádku odpochodoval. Na druhý den byl Winchester udiven, že je tam plno nových vojáků, ale věděli o nás, že jsme Czechs a ne Rusové, ačkoliv jsme měli ruské uniformy. Na ulicích přibíhali kluci k našim, hladili rukávy a prosili Czechs o českou stužku na památku.

Po obědě došlo k vycházce celého batalionu do města. Hoši byli jako maliny, čistí, veselí a dobrý duch z nich jenom sálal.

Jednu koncesi jsem musel hochům udělat: prapory. Byl jich celý les. Do žitomírského zápasného batalionu přicházeli do vojska skupinky dobrovolníků ze zajateckých táborů, z továren, z prací s improvisovanými, někdy dojemně chudičkými našimi bíločervenými prapory se lvem, kalichem, chodským psohlavcem apod. Takový prapor znamenal pro každého mnoho vzpomínek, to nebyla spolková fangle a dobrovolníci na nich lpěli jak na talismanech. Vysvětlil jsem to Chekovi, který vycítil, že je to v pořádku.

Cheke a já jsme šli vpředu, za námi Rytíř se svými 88 zpěváky a pak s mezerou asi 40 metrů mezi sebou následovaly roty. Za zpěvu bujarých pochodových písní procházíme ulicemi, lidé si nás udiveně a přátelsky prohlížejí a plukovník, zdravící vpravo vlevo známé, vede nás ke katedrále. Mnoho obyvatelstva nás následuje.

Před katedrálou, kde bývali až do XV. století korunováni angličtí králové a mnozí jsou tam pochováni, seřadil se batalion v bezvadný útvar a na povel Rytířův sbor zazpíval anglickou hymnu. Při prvém tónu všichni vojáci smekli a obecenstvo je následovalo, ačkoliv to tam nebylo zvykem. Pak na přání Chekovo se zpíval „Kde domov můj“. Byla to historická chvíle, dobývali jsme Anglii českým zpěvem, a dobyli! Obecenstvo překvapené a dojaté zůstalo před katedrálou, kam jsme nyní šli ku prohlídce, abychom si ji mohli pohodlně prohlédnouti. Provázeli a vysvětlovali nám její památky důstojníci a mladí knězi; hoši se chovali uctivě a naprosto důstojně.

K Chekovi a ke mně přišel bělovlasý stařeček a plukovník mně představuje skvěle francouzsky mluvícímu biskupovi. Chodíme ohromnou prostorou, Cheke nás chválí a ukazuje mi na jednom pilíři a vrchní klenbě erby svého rodu, v modrém poli tři půlměsíce. Po skončení prohlídky požádal mne biskup, aby vojáci zazpívali hymnu. Pod vznosnou klenbou velebně se nesou její zvuky a hned po ní na jeho přání náš „Kde domov můj“.

Prapor čs. dobrovolců pochoduje do Winchesteru. V čele por. Bednář (VÚA-VHA).

A teď se něco stalo, co ze mě vyrazilo dech více než granát, který by v blízkosti vybuchl: biskup mne požádal, aby vojáci zazpívali nějakou nábožnou píseň!

Byl jsem dokonale v „troubě“ a dirigent Rytíř také. O náboženství svých vojáků jsme se nestarali a mimo jednou v Rusku, kde v Pinských blátech generál, původem Polák, chtěl věděti, jsou-li mezi námi katolíci, nikdo se mne na něj neptal. Nevzpomněli jsme si na „Sv. Václave“, až mně napadlo: „Hoši, umíte ‚Aby nás Pán Bůh miloval‘?“

„Ano!“

„Tož všichni jednohlasně!“

Rytíř dával takt, zpívali všichni čistě a vroucně a dopadlo to skvěle. Já panu biskupovi vykládal, že je to nábožná píseň, která od pradávných dob se takto jednohlasně zpívá, biskup pokyvoval hlavou a myslím, že tam někde nahoře Pán Bůh také, ale že mi tu malou lež odpustil! Sice poněkud nezvykle, ale přeci jenom chválili a prosili jsme Boha upřímně a v nejlepším úmyslu. Pak ještě spustily varhany „Marsellaisu“, naši zpěváci do toho vpadli a vyšli jsme z kostela.

Všichni byli důstojností a průběhem celé prohlídky velmi spokojeni a pan biskup nám nabídl na neděli slavnostní mši. Cheke pak povolil vojákům dvouhodinovou prohlídku města. Oznámil jsem to seřazenému batalionu s tím, že jsem přesvědčen, že za dvě hodiny každý bude zpět na seřadišti k odchodu. A byl! Zlatí hoši!

Rozchod! Z celé věci vyvinula se pěkná manifestace. Vojáky si rozebírali kluci, dospělí, vodili je městem, vzali do domácností a na drink, přinášeli si malé dárky. Odešli jsme se zpěvem a vše se odehrálo bez nejmenšího kazu. Na to Cheke dal svolení, že větší skupiny a i jednotlivci směli do města k návštěvě svých nových přátel. Bůh ví, jak se domluvili, ale teplý pohled a srdečný stisk ruky je výmluvnější než nejdokonalejší gramatika. Ať někdo něco vykládá o chladné nepřístupnosti Angličanů!

Prapor čs. vojáků před katedrálou ve Winchestru (VÚA-VHA).

4. listopad. Ze slíbené mše, kterou sám biskup měl sloužiti, stala se velká událost pro celý kraj a okolí. Očekávala se, a také byla, obrovská návštěva. Reservovali nám v levé polovici 500 míst, která ochotně dali k disposici rodiny, které je měly po generace, jak je tam zvykem. O 11. hodině začala bohoslužba a zpěv; vše prosté, možno říci přísné. Jednoduché, pěkné melodie. Nakonec zpívali naši zpěváci anglicky jejich hymnu a pak naši. Obecenstvo bylo mile překvapeno a silně dojato. Od té chvíle byl Winchester náš. Ulice plné lidí, na hlavní třídě stojí plukovník Cheke, zářící a my mu vesele defilujeme. Všichni už znali, že jsme Češi, ale nevěděli dobře, co to je. Také na nás volali: Nazdar!

Odpoledne sešla se v táboře na pozvání Cheka četná společnost, mezi nimi mnoho dam. A došlo k odvetnému fotbalovému zápasu, který měl svoji předehru.

Hned po našem příjezdu sehnali si naši fanouškové hadrák a hráli kopanou. Toho si všimli angličtí důstojníci a po úspěšné přehlídce 2. listopadu a veselé večeři s „tyjajá“ darovali nám míč. Hoši začali hrát a brzo měli diváky, anglické vojáky, kteří jaksi spatra přihlíželi. Kluky to žralo, až jeden čipera z nich smluvil s nimi match a hned se do toho dali. Primadona Havelka dal rozkaz: „Ťukes, žádnou svíčkovou! A střílet!“ Domorodci hráli tvrdě, naši ještě víc. Výsledek byl překvapující: vyhráli jsme 5 : 1. Byl z toho v celé jižní Anglii smutek, snad ještě větší než z prohrané bitvy ve Flandrech. A hned na mne, odvetný zápas! Dělal jsem drahoty, tušil, že to bude katastrofa a také byla! A jaká!

Došlo k ní v neděli odpoledne. Nastoupilo 11 hromotluků z blízkého přístavu Southamptonu. Marné bylo všechno umění a rady Loizy Havelky, Stadlera, Franty Klóra, nepomohla „napumpovaná lýtka“ Jozífka Dvořáka – roztrhli nás jako hady: 11 : 0! Naši ovšem byli v těžké nevýhodě, nesehraní, v rozbitých, těžkých bagančatech. Ale nyní stali jsme se už nadobro a dokonale nejlepšími přáteli! To bylo historicky první sportovní utkání Čechů na půdě hrdého Albionu!

Po zápase byl improvisovaný koncert; nejvíce se líbila sóla s doprovodem sboru. Ve velkém stanu Rytíř s Kratochvílem hráli dueta a tenor Rytíř zpíval. Všichni dělali národu muzikantů doopravdy čest.

V 8 večer jel jsem s Chekem na návštěvu k jeho strýci, Colonelu [plukovníku], který prosloužil 27 let v Indii. Velký lovec před Hospodinem všech možných zvířat a teď loví v říčce u Winchesteru ryby. Hraběnka, jeho žena, mluvila obstojně francouzsky, znala velmi dobře Německo, zvláště Tyroly. Musil jsem jim vypravovat o nás, o naší historii, o Slovanech, zkušenostech s Němci. Byla z toho celá užaslá.

5. listopad. Pondělí ráno cvičení. Roty se poctivě starají a také se více líbí než Angličané. Naše cviky byly jim nové a pak byli tu zkušení vojáci, prošlí křtem ohně. Viděli jsme dvě roty anglických nováčků, jak pochodovaly, s hudbou na nádraží. Nestranné srovnání, i anglických důstojníků, dopadlo rozhodně v náš prospěch.

Večer jsme byli sami ve Winchesteru v restauraci na pivu; samozřejmě, Rytíř to svým tenorem rozštíp!

V noci silný vítr a déšť, takže jsme v našich plátěných stanech dosti promokli.

6. listopad. První mrzutost. Naši mládenci si myslili, že už příliš dlouho dělají dobrotu a asi 100 si jich udělalo vycházku na blízké pole řepy. Mrzelo nás to velice a snad ještě více anglické důstojníky, kteří nevěděli, co si mají o nás mysliti. V noci jsme postavili k poli stráže, které v silném lijáku na kůži promokly. Přes den ale byla na zdejší kraj neobyčejně krásná pohoda, dokonce trochu svítilo slunce.

7. listopad. Plukovník několik z nás zavezl autem do školy, kde se střílí revolverem dle jeho methody. Jeli jsme krásnou krajinou, jakoby zahradou. Na návrších nám ukazoval zbytky náspů bývalých římských táborů. Nezvykle působí, že silnice jsou bez příkopů. Pole jsou jinak obdělávána než u nás, bez brázd. Pracují na nich většinou ženy, všude je nápadně málo lidí, dospělé muže mimo starce a hochy není vidět ani po vesnicích. Všechno je na vojně a zdravý muž v civilu je na ulicích přímo předmětem insultů a urážek, zvláště žen. Obdivuhodný duch národa, který měl dosud jen námezdnou armádu a vojáky příliš v lásce neměl.

Škola je při táboru dělostřelecké brigády, které Cheke dříve velel. Jeho methoda důmyslná, dokonale promyšlená a ideálně blíží se skutečnosti v poli: cíle se náhle objevují a mizí v terénu, v temných okopech, v podzemních uběžištích, střílí se doopravdy za roh pomocí jednoduché zrcadlové hříčky, levou i pravou rukou. Cheke dává přednost těžkému armádnímu revolveru před automatickou pistolí. Zbraň je vždy znečištěna hlínou, pískem, sněhem, olej nebývá a mechanismus rychle rezaví a selhává; jednoduchý, robustní revolver je vždy spolehlivější.

Tábor je ohromný rozlohou; domky jsou konstruovány hlavně z vlnitého plechu. Všude je plno malých aut. Obědvali jsme s dělostřeleckými důstojníky brigády v jich jídelně. Kolegiální, milí a nenucení lidé.

Na zpáteční cestě potkali jsme 42 lehkých vojenských automobilů a baterie polních děl, které se vracely ze cvičení. Koně, postroje, všecek materiál prvotřídní, něco podobného jsem ještě neviděl. A to bylo po třech letech války!

8. listopad. Výročí bitvy na Bílé hoře. Vzpomenul jsem krátce, jak vojensky malá, ale prohraná bitva rozhodla o osudu národa na staletí, načež Niederle krásně přednášel o díle a významu Sv. Čecha. Zdůraznil dvě hesla: „Nevěřme nikomu“ a „Jen hrdě vpřed!“. Přednáška zapůsobila na všechny silným dojmem.

V táboře byl opět na prohlídce nějaký generál, který pochválil vzorný pořádek našich dobrovolníků.

8. listopad 1917, čs. vojáci odcházejí z flowerdownského tábora na cvičiště, v první řadě jdou Jelínek, velitel transportu Husák, Vlasák a Čermák (VÚA-VHA).

9. listopad. Byl jsem pozván na instalační hostinu nově zvoleného starosty města. V hierarchickém pořadí anglických starostů je maire Winchesteru jedním z prvých, vzdor malosti města; zde se vše cení především historicky a tradičně. Při vzniku Anglie bylo to její hlavní město a to platí a bude platit, dokavad bude Anglie vynořena z vln Atlantického oceánu. Starosta byl zvolen již počtvrté. Zajímavo, že poprvé byly na banket pozvány dámy. Hostina byla svérázně anglická: začalo se krátkou modlitbou a přípitkem králi.

Ve své řeči se maire lichotivě zmínil o českém vojsku, které je právě ve Winchesteru. Odpověděl jsem mu, že naši vojáci jsou rádi a cítí, že obyvatelstvo si je oblíbilo, že nás je málo a jsme malý národ, ale věrní spojenci. (Osud můj se již tak podivně složil, že ačkoliv raději poslouchám, než mluvím, byl jsem postaven před situace, kdy jsem mluviti musel; své první řečnické výkony, někdy i dosti dlouhé, absolvoval jsem v cizině.)

Vína a doutníky byly znamenité a bez mučení přiznávám, že bohům věkožízným přinesl jsem velkolepou oběť. Vůbec vojna se tady málo cítí, úplná propast mezi týlem v Rusku a v Anglii.

Táborem Flowerdown a okolními prošly již desetitisíce vojáků, hlavně Američanů, ale mám dojem, že my jsme se domorodcům nejvíce líbili. Naši směli často a dlouho do města, Američané kupříkladu velmi málo. Důvodem byly asi výtržnosti z opilství, ti měli peníze, naši ne a spoléhali spíše na pohoštění a také se nezklamali, ani nezklamali!

O tom, jak trvalé byly dojmy a vzpomínky na tento první transport Čechoslováků, svědčí vyprávění bratra Burdy, tajemníka našeho Kruhu francouzských legionářů, který za druhé světové války, spolu ještě s několika bratry byl v Londýně. V roce 1942, na 25. výročí našeho příjezdu do Winchesteru, uspořádali tam zájezd. Tam se mnozí ještě pamatovali na Czechs, jichž transport byl nejlepší, který kdy procházel městem. Vzorné chování, a jak krásně zpívali! A tu stařičký kněz, který byl s biskupem v katedrále při našem slavném vystoupení a chodíval do rodin, kam bývali naši vojáci zváni a zpívali, zazpíval bezvadně brumando melodii písničky, která se mu svojí nábožnou melodií nejvíce zamlouvala a žádal je o slovní text. Byla to: „Umřela jeptiška kakakaká, v kokrheli…“ To ti šizunkové v povznesené náladě někde zpívali a moc se to líbilo a museli často zpívat. Do delegace jako tehda do mě jako by uhodil granát, jak se z toho vykroutili, nevím. Jakou zázračnou propagandou bylo několik dní našich písniček!

(Vyprávěl br. Burda v roce 1953 na „panichidě“ v kavárně Flora, kam chodíváme vždy po pohřbu někoho z našich bratří, abychom na něho a ty, kteří jej předešli, vzpomínali. Tenkráte to byl bratr Anděl, americký dobrovolník, který zůstal ve vlasti a koupil si někde na Sázavě stateček. Vyprávění se rozšíří vždy na všechny možné události; když jsem já skončil své vyprávění o našem vystoupení ve Winchesteru, povídá br. Burda: „Teď Vám něco povím, co nikdo z vás neví,“ a vypravuje o té slavné jeptišce. V nebi jsou jistě příliš chytří a dobromyslní, než aby se urazili nad tímto korunováním našich pěveckých úspěchů.)

10. listopadu odpoledne se dovídáme, že zítra odjíždíme. Ve 3 hodiny odpoledne přijel předseda české kolonie v Anglii Ing. Pochobradský a mluvil k batalionu, který na něho též udělal silný dojem.

Společná fotografie čs. a britských důstojníků v táboře Flowerdown. Uprostřed sedí kpt. Husák, vpravo od něj pplk. Cheke, vedle britského důstojníka por. Šidlík a por. Kouklík. Na zemi vpravo sedí Husákův pobočník por. Čermák. V zadní řadě druhý zprava por. Ingr, v řadě pod nimi čtvrtý zprava por. Niederle, devátý por. O. Španiel (VÚA-VHA).

11. listopadu v 6 hodin ráno budíček; citelné chladno. Bezvadné odevzdávání kuchyňského nádobí, přikrývek atd. V 9 hodin pochoduje první část transportu, zpěváci, 1. a 3. rota. Za zpěvu procházíme Winchesterem a na nádraží děkuji za všechno plukovníku Chekovi a jeho důstojníkům a srdečně se loučíme. Za těch několik krátkých dní pobytu přirostli jsme jim k srdci, jako bychom byli jejich. Zanecháváme v Anglii tři hrobečky; jeden bratr, nemocný již na lodi, zemřel a byl pochován v Newcastlu, dva ve Winchesteru. Po létech, při návštěvě Anglie, navštívil jsem jich hroby.

kpt. Husák s praporem čs. dobrovolců z Ruska a pplk. Chekem (sbírka J. Charfreitaga).

V 10 hodin odjíždíme do Southamptonu a již ve tři čtvrtě na jedenáct byli jsme naloděni. V tom již přijela druhá část, 2., 4. a 5. rota. Na pochodu Southamptonem obecenstvo zůstalo stát na chodnících, muži smekli, dokud všechny roty nepřešly. Naše dobrá pověst nás předešla až sem. Vyjíždíme z přístavu v půl šesté odpoledne na starém, ještě kolovém, parníku Margueritte. Pluje poměrně velkou rychlostí, asi 11 uzlů (Byl v příštím roku torpédován ve Středozemním moři). Výjezd z přístavu je pln dojmů: kolem světla, projektory, signalisace, majáky. Trvá dost dlouho, než vyjedeme na širé moře, za úplné tmy. Plujeme v konvoji, kol nás plno lodí, vezou prý 5000 Američanů. Moře je klidné, jedeme jak Primátorem Ditrichem po Vltavě z Prahy do Zbraslavi. Jsme pečlivě hlídáni, ačkoliv plujeme jakoby koridorem ochranných lodí a bárek. Steward obchází, nabízí drink a kuřivo, ale nikdo si ho ostentativně nevšímá. Rozmrzen odchází, takové „šoufl“ pasažéry ještě neměl, on, zvyklý na Američany s jich dolary, a my, mnou počínaje do posledního dobrovolníka, neměli ani vindru. Vezl jsem si z Anglie pěkný řemen „dohodu“. Žaludky kručely, měli jsme s sebou pro každý případ na dva dny zásoby potravin, ty ale byly nedotknutelné. Nedalo se nic dělat jako už tolikrát.

Další fotografie čs. a britských důstojníků. V první řadě zleva Šidlík, Ingr, Kouklík, Cheke, mezi nimi vykukuje Čermák, a Husák (VÚA-VHA).

Do Francie se čs. vojáci přeplavili na lodi Margueritte (VÚA-VHA).

Naloďování v Southamptonu (VÚA-VHA).

Na palubě ve vodách Lamanšského průlivu (VÚA-VHA).

Na palubě ve vodách Lamanšského průlivu (VÚA-VHA).

12. listopadu asi v půl třetí ráno po klidné plavbě stáli jsme před přístavem v Havru. Překrásně vychází slunce jakoby symbol našich nadějí. Tož zde je ta naše zaslíbená zem, poslední naděje. Jeden z její geniů, Lamartine, napsal: „Z popela mrtvých se rodí vlast.“ I z našeho popela se zrodí. – Den slávy nastává!

Z přístavu každou chvíli vyjíždějí prázdné, málo naložené lodi, jichž šrouby jsou napolo vynořeny z vody. Z pravého přístavního majáku slyšíme pravidelné bití zvonu tak dlouho, dokud slunce nerozehnalo mlhy nad hladinou moře. Bratři se vyrojili na palubu a pozorují zvědavě vše, co se kolem děje. Čekáme dosti dlouho, až k osmé hodině vlekou nás do vnitřního přístavu k molu. Po cestě vidíme z vody vyčnívat vrak velkého potopeného parníku. V přístavu panoval ruch jako v mraveništi.

Naše stará Margueritte přistála pravým bokem u velkého parníku, kterým přijeli před námi američtí vojáci. Mezi ním a molem byla ještě jedna loď, přecházíme přes obě na nábřeží, nikde není vidět francouzského vojáka. Odevzdali jsme anglickému důstojníku zásoby potravin, které jsme v Southamptonu dostali pro každý případ na dva dny.

Batalion se řadí na nábřeží a od francouzských důstojníků se dovídám, že tato část přístavu je anglická zóna.

Vyloďování v přístavu Le Havre (VÚA-VHA).

Řazení k odchodu na nádraží (VÚA-VHA).

Přichází Dr. Beneš s Dr. Sychravou a krátce se s námi vítají. Zatím v čelo batalionu staví se peleton trubačů a bubeníků a po signálu „Garde a Vous“ naše čtyřstupy dají se v pochod. Zkazili nám jej svým nezvyklým tempem trubači, ale všichni se spravili, jakmile zpěváci zanotovali „Marsellaisu“ a „V boj“. Pak již roty nepřipustily trubače k jich výkonu a zpívaly sokolské písničky jednu za druhou.

Přímo v oči udeřila ohromná únava Francie. Nemohli se v nás vyznat, a proto přijali nás chladně. Jaký rozdíl v přijetí ve studenokrevné Anglii!

V kasárnách 137. pluku na Boulevard Strassbourg seřadil se batalion v caré; zpěváci zazpívali „Marsellaisu“ a Dr. Beneš přivítal vojáky. Promluvil o významu této chvíle, o nadějích české akce, o našich povinnostech, vyzýval ku kázni. Poděkoval jsem mu za jeho přivítání a řekl, že všichni dobře víme, že nacházíme se na půdě Francie, která první řekla starému světu slova „Liberté, Égalité, Fraternité“ a tím změnila jeho tvář. Že nám nestačí sympatie francouzského národa, že si musíme získat jeho důvěru, obdiv a úctu a nakonec lásku. Toho všeho si dobudem svojí prací na frontě. Polský dobrovolník ve francouzské armádě, profesor varšavské university, též krátce promluvil a provolal: „Nazdar svobodné Čechii!“ Na to při obnažených hlavách zapěli všichni „Kde domov můj“.

Roty postrojily se v četové proudy, odložily rance a čekaly na jídlo. Den byl pěkný, slunečný, ráno bylo trochu mlhy.

Vojáci dostali kávu a na dva dny chléb a konservy. Důstojníci s Dr. Benešem a s Dr. Sychravou poobědvali v jídelně poddůstojníků, kde nás nejstarší z nich přivítal. Poděkoval jsem mu; oběd byl pro nás vyhladovělé dobrý.

Od Dr. Beneše dostal jsem pro každého vojáka 5 franků a pro 9 důstojníků transportu po 30 francích. Ve 2 hodiny odpoledne odchod na blízké nádraží; po cestě viděli nás tam pracující zajatci – Češi, radostně na nás volali, že brzy k nám přijdou. V nákladních vagonech (kde byla Anglie!) bylo místa málo a hlavně zima.

Vůbec přijetí nás bylo chladné, z české i francouzské strany. Představoval jsem si to zcela jinak.

V 5 hodin odpoledne odjezd z Havru. 13. listopadu v půl druhé ráno v Laigle rozdává se černá káva s rumem; nejvyšší čas, byli jsme prokřehlí. V půl osmé v Le Mans opět káva, ale objevuje se velký rozdíl v organisaci proti Anglii. Tabák nebyl k sehnání.

Vojáci I. transportu na zastávce Château-du-Loir cestou do Cognacu, 13. listopad 1917 (VÚA-VHA).

Pohoda je pěkná; nad krajinou leží lehká mlha! Pole i vinice jsou dobře obdělané, přece ale vojáci říkají, že to není Anglie. I obtížnou službu železničářskou obstarávají invalidé, jednorucí a dosti žen. V kancelářích sedí jednonozí – ano, to už nebyla Anglie, to byla zem válkou strašně postižená! V půl druhé jsme v Chateau du Loir, malé čekání a jedeme. Je mi to divné, že s námi jede ozbrojený konvoj: z Havru do Le Mans lieutenant s 20 vojáky 137. pluku, z Le Mans kapitán s 20 vojáky 135. pluku. Že by nás hlídali? Silný vojenský dojem na mně nedělají. Odpoledne jedeme přes krásně na Loiře rozložený Saumur. V 18 hodin za tmy v Thouars rozdávání kávy za vzorného nepořádku. Všichni trpíme nedostatkem kuřiva a citelnou zimou ve vagonech. 14. 11. v úterý ve 3 hodiny ráno přijíždíme do Cognacu.

Po cestě trvající celkem 41 dní, z toho 10 dní drahou z Žitomíru do Archangelsku a 10 dní na lodi Kursk na moři, 14 báječných dnů ve Winchesteru a 3 dny na cestě odtud do Cognacu, který se stal rodným hnízdem „Francouzské legie“.

ZEMĚ VYKRVÁCENÁ

Doběla vykrvácená, taková byla vté době Francie. Bylo viděti ženy jen vesmutku; nebylo rodiny, aty jsou veFrancii malé, která by neoplakávala padlého. Itěžcí invalidi pracovali vtýlu. Celou zemí šla strašná vlna poklesu morálky, „Cafard defaitismu“.

Bylo ponejvětším dotěch dob krveprolití lidstva uVerdunu, pobitvách naSommě aneúspěšné ofensivě generála Nivella. Tehdejší ministr Paul Painlevé vzpomíná té tragické doby. Hnutí mezi vojskem začalo 20.května akaždý den přicházely zprávy onových nepokojích. Konaly se meetingy, mluvilo se ozbytečném prolévání krve. Stalo se dokonce, že se vojáci zakopali aobklopili kulomety odhodláni odporovat zbraněmi. USoissonu celé vojenské části opustily samovolně zákopy, ztýraly plukovníka; dva pluky útočily nanádraží, zmocnily se lokomotiv achtěly jet doPaříže naparlament. Vítěz verdunský Petain potlačil vzpouru; došlo kdecimování pluků. UVille en Tardenois došlo ku 150 popravám, jak přiznává Painlevé. 7.června byla situace tak vážná, že mezi Paříží aSoissonem byly jen dvě spolehlivé divise. Je nepochopitelně překvapující, že otomto rozvratu německé velení se dovědělo až zatři neděle, vdruhé půli července. Nedalo se říci, co by se stalo, kdyby Němci vdobě těchto nepokojů zaútočili.

Sotva by asi došlo ku katastrofě. Těžká, kritická doba již několikráte zaválky dala Francouze dohromady ajistě by se tak stalo itenkráte.

Dokonce ivynikající generálové– vůdci – se svářili, někteří neposlouchali. Měli své poslance vparlamentě, kde fušoval kdekdo vdobách smrtelného národního nebezpečí dotechniky vojenského vedení války, místo udržování morálky těžce zkoušeného lidu. Vše vejménu parlamentarismu ademokracie, kterou prostituovali řečníci, lpící naivně nadogmatech dávno rozšlapaných pruskou botou, ztrativší naději vpříznivý výsledek války aBůh suď, snad izaprodaní!

Poraženectví bujelo, redaktorem vojenské rubriky defaitistického žurnálu Bonnet Rouge byl sám generál Percin amezi řadou spolupracovníků byla islavná jména jako Painlevé, Herriot ajiní. Znovu zvedli hlavu ti, kteří bez ohledu naspojenecké závazky, čest abudoucí bezpečnost Francie žádali uzavření separátního míru, alespoň sRakouskem, ataké se oň veŠvýcarsku sbourbonským princem Sixtou, bratrem rakouské císařovny, jednalo. Malé národy, nás, by byli cynicky hodili přes palubu!

Vparlamentě se stále volalo: „Republika vnebezpečí!“ Ne vlast. Šestkráte vdobě války se změnila vláda, neboť co záleží naarmádě, naprospěchu vlasti, jen když ubohé taktické operace politiků bez charakteru se zdaří! Parlamentní avnitřní rozvrat šel tak daleko, že ministr války Painlevé zakázal slavnému vítězi generálu Manginovi pobyt vPaříži avcelém departementu Seine. Všude propukaly stávky, hlavně vtovárnách válečného materiálu, vprůvodech stávkujících byli ivojáci; dokonce výpomocní zřízenci samotného ministerstva války pustili se dostávky.

Přímo vhodině dvanácté vstal vsenátě 76letý muž, obávaný všemi anenáviděný mnohými, Clemenceau, zvaný Tygr. Obvinil ministra vnitra Malvyho, že toto vše trpí, ba přímo zezrady nanárodní věci. President republiky Poincaré, vposlední chvíli, zapomenul svých politických diferencí sním apovolal jej včelo vlády: den ponašem příjezdu doCognacu, 15.listopadu. Ujal se jí pevnou rukou, ačkoliv dojeho kabinetu nešli nejvíce vynikající avlivní politikové. Rozehnal, zavřel adal postřílet šajku defaitistů azrádců, uklidnil kraj, dal mu důvěru azvedl morálku, bojující vojáci více nepotřebovali.

Stále astále opakoval své heslo avěčnou odpověď naotázky: „Je fais la Guerre! Dělám válku!“ anebál se ji dělat tak, aby dopopředí se vsunuli vynikající vojáci, prý tak „nebezpeční parlamentní demokratické“ republice.

Každý týden, skovovou přilbou nahlavě, těžce opíraje se ohůl, čvachtal se blátem zákopů, rozmlouval svojáky– „chlupáči, poilu“, kteří mu již tenkráte předem dali nejhrdější titul jeho života: „Otec vítězství!“ Imy měli jsme tu čest tak jej nazývati.

Sám zapomenul své nedůvěry adiferencí sgenerálem katolíkem Fochem aponových proryvech fronty prosadil jej zanejvyššího velitele spojeneckých vojsk apřipravil, urychlil tak vítězství.

Vzákopech naseverovýchodní hranici Francie ubohý červíček, hrdinný poilu vmodré akhaki uniformě postatisících hynul pod uragánem železa avevulkánu ohně, ale vydržel, neustoupil, útočil azvítězil. Nanebi Francie bylo tehdy plno hvězd, nejen nebeských, ale igenerálských apolitických! Ahvězdou největší Clemenceau! Příkladem všem apro všechny věky může býti jeho odpověď nablahopřání, kterými byl zahrnut vsenátě poohlášení německých parlamentářů opříměří: „Ne já, národ věc udělal, národ aFoch!“

Jeho podpis skví se naprvním znejdůležitějších našich dokumentů, dekretu z16.prosince1917 ozřízení samostatné československé armády veFrancii.

Naše vojsko, existující dosud navšech frontách jakoby pod hladinou, objevilo se nad ní jako mohutný solidní základ naší revoluční akce, vedené Národní radou, odté doby mezinárodně uznanou vládou státu ještě neexistujícího. To je význam dekretu z16.prosince1917, to je čin Francie!

Dotěch dob věděli jsme velmi málo ouragánu těchto událostí, které se hnaly nad hlavami několika tisíc československých dobrovolníků. Postupně, poněkolika týdnech jsme se mnohé, daleko ne vše, dovídali. Jak jsme chápali zmučenou Francii asebevědomí jich poilu, chlupáčů! Obavy velení při svěření sektoru fronty posmutných zkušenostech scizími vojsky, kdy „datlíci“, jak naši francouzským vojákům říkali, musili ucpávati díry vefrontě zacenu nejtěžších ztrát azachraňovat situaci!

Všichni, oddůstojníka doprostého dobrovolníka, prožívali jsme, tak jak jsme se je dovídali, starosti apotíže Francie. Vždyť každý znás prošel svojí džunglí pochyb, nesnází, protivenství, anadějí všeho druhu. To nám hlavně pomohlo přenésti se přes jinak dobře míněné malichernosti aneporozumění později kvýcviku nám přidělených francouzských důstojníků.

Aco víc ahlavně, postavili jsme se ne stranou, ale přímo zapařížskou Národní radu, to jest zaBeneše. Byli jsme si vědomi, že informace oposičníků pařížské české kolonie (Krátký, Grmela) snad mají mnoho dosebe, jsou však kusé aneúplné, těžce jsme nesli divný poměr Národní rady kprvním dobrovolníkům v„Compagnie Nazdar“ Cizinecké legie azvláště pak znechucení aodstavení Ernesta Denis odpráce. Řídil jen prvé dva ročníky našeho representativního měsíčníku Nation Tchéque. Ačkoliv jsme vmnohém uznávali jeho kritiku díla Palackého, názor naChelčického, nesouhlasili jsme sjeho skepticismem nasamostatné československé vojsko avítali koncepci Benešovu, postaviti všechny, spojence inepřátele, před hotový fakt; dáti mu veválce pravou náplň napolích bitevních, to byla naše jediná úloha! Nic víc!

Vše ostatní bylo prací azodpovědností před celým národem Národní rady, pro nás veFrancii pak nejbližšího jejího člena, Dr.Beneše. Mnohým trvalo dlouho, než mu přišli nachuť aion sám dlouho nemohl nalézti správný poměr knám. Ale my, kteří jsme přišli zRuska aměli smutné zkušenosti sbratrovražednými spory vtýlu, které pomalu začaly prosakovati idovojska anyní znovu našli otrávené květy naší národní nesvornosti, vyplenili jsme je radikálně. Nebylo to hned anebyl to snadné. Beneš vyslechl mnohé sprosťáctví abyli to nejlepší důstojníci, kteří mně řekli: „Děláš most Benešovi, to je Sisyfova práce!“ Často adlouho bylo třeba hájiti Národní radu vevlastních řadách pro přehmaty jejího autokratismu avznikajícího již favoritismu.

Bolelo, že právě znašeho největšího transportu zRuska měl Beneš největší obavy anejvíce nám nedůvěřoval. Pocelý život bylo to již jeho osudem, že věřil tam, kde neměl anevěřil, kde měl. My jsme přicházeli zezemě revoluce abyli příliš revoluční. Apak ta záhadná bratrská kázeň?! Mechanická kázeň mobilisovaných armád byla přece tak jednoduchá apohodlná! Afungovala celkem uspokojivě vevšech pozákonu mobilisovaných armádách! Ale něco zcela jiného bylo učástí dobrovolnických, které nešly zažoldem, ale zaideálem! Také vindividuelním výkonu těchto vojáků byl velký rozdíl!

Bratrská disciplina, záhadná pro Francouze, byla ipro nejlepší našince, kteří neprošli anepoznali život první československé brigády vRusku, přežilým romantismem. Imezi starými sokoly bylo dosti skeptiků; nepostřehli rozdíl. Staří námořníci řídili svoji plavbu podle Polárky, nasever, nyní již postaletí řídí se zakaždého počasí kompasem. Přirovnání snad kulhá– Polárka, náš Ideál– kompas, bratrství.

Připouštěla se nutnost poněkud teplejší kázně vevojsku, žijícím vcizině, kde mnohý prostý voják neznající cizí řeči byl vesvé přirozené touze ponejintimnějším spřátelení se odkázán naněkolik vojáků své čety, zekteré stále byli vybíráni lidé dorůzných kursů, povyšováni apřekládáni knovým formacím, takže poměrně nejstálejším živlem včetě, rotě, praporu, byly kádry důstojníků apoddůstojníků! Bylo třeba umožniti adocíliti naprostého sblížení všech individualit, aby iten nejméně nadaný cítil se býti rovným sostatními, atak způsob všeobecného tykaní byl nutným. Zanic by se bývali povýšení bratři nevzdali svého důvěrného, bratrského poměru ku svým kamarádům, kteří náhodou neznali řeč nebo neměli školení, ale byli stejně dobrými astatečnými vojáky! Ponašem soudu azkušenostech zRuska, tykání nebylo vůbec překážkou nebo nedostatkem discipliny. Naopak! Nanašeho vojáčka nesmělo nikdy zasyčeti staré oficírské „Sie“ [Vy] ani včeském překladu. Důvěrného „Ty“ nebál se nikdy důstojník opravdu vynikající svými schopnostmi, znalostmi nebo válečnou minulostí atím vším imponující svým vojákům. Ne hvězdičkami apáskami nalímci nebo rukávech! Ipovahy nejvíce rebelantské rády uznaly převahu vlastností bojového důstojníka, chtěly právě takové důstojníky apoddůstojníky ane jenom mluvky abezduché féláky.[8] Tykání bylo stálou zkouškou charakteru šarží. Slaboši ademagogové neobstáli mezi Scyllou aCharibdou své hodnosti atykání. Být důstojníkem zatakových poměrů, kdy si jej vojáci idealisovali, bylo jistě velmi těžké, ale zato jaká odměna vnaprosté oddanosti dobrovolníků právě vechvílích nekritičtějších. Jen tak byla uspokojena hlava, duše, apak dokonale zachyceno isrdce každého vojáka, odjednoduchých, prostých povah ktěm nejmrzutějším bručounům anejvětším rebelantům. Ovšem, dobrovolníci již dříve vzajetí mnoho zkusili, téměř dvě třetiny byly vevěku kol 30 let apak byli jsme vojskem revolučním!

Již vprvních dnech nafrontě apoprvém boji bylo inováčkům jasno, že vromantické literatuře popisované bratrství boje je unás opravdovou, překrásnou skutečností aže jedině tato nálada, tento duch amentalita mohla překonati všechny obtíže asvízele počáteční organisace, byrokracii azabedněnost nadřízených velitelství, ať již ruských, nebo francouzských. Že jedině toto bratrství, které vydrželo vroce 1915 porážku uGorlice, mohlo zvítěziti uZborova, udrží vojsko nezlomené inešťastnými porážkami apovede jej knovým vítězstvím! Není pravda, že voják umírá vextasi atransu! Ochotně umírá jen zaideál!

Zní to dnes jaksi nezvykle: bratrství, chlapská láska. Abyla. Nejen mezi jednotlivci, ale irotami, pluky! Příkladem se později stalo dvojče: 21. a22. pluk francouzských legií. Byli jsme přeci zvláštním, zcela novým, neznámým zjevem veválečnictví, dobrovolným, demokratickým, revolučním vojskem, které muselo míti jen nadprůměrné vítězství, jehož duch musela síliti inejtragičtější porážka. Pro duchovní organisaci těchto vojsk neexistovala žádná schémata ataké pro jejich bitvy žádné Kriegsspiely. Mnohým bylo zpočátku těžko pochopiti tuto originalitu mravní koncepce ducha legií, jehož vpravdě romantické prvky byly přineseny doČeské družiny četbou Jiráskových apodobných románů, jehož sazeničky kladly se doduší žactvu adorostu vtělocvičnách. Český kantor vše zušlechtil apravé kalení přišlo vnesčetných rozvědkách roku 1914, 1915 a1916. Dobrovolník prvých let odboje, ten, který strávil měsíce aléta vkrušném zajetí, byl by se býval mnohého vzdal: ale bratrství ajeho citových výsad nikdy!

Krásně otom píše br. Jiří Mráz vedruhém Sborníku Československé legie veFrancii:

My všichni přišli jsme dobrovolně, bez výhrad, bez náhrad bojovat zasvobodu vlasti, zanaši samostatnost.

My jsme zrušili přísahu.