The Bird Hotel

Copyright © Joyce Maynard, 2023

Translation © Bronislava Grygová, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-451-8

ISBN mobi: 978-80-7689-452-5

Věnováno Jenny Reinové

Země, v níž se odehrává děj tohoto příběhu, se sice podobá různým místům ve Střední Americe, ale je dílem autorčiny představivosti, stejně jako jezero, sopka a hotel, obyvatelé vesnice, magická bylina a světlušky, které přilétají jen jednu noc v roce. Mnohé druhy ptáků popsané na těchto stránkách ve skutečnosti neexistují. Tento příběh můžete nazvat pohádkou, fantasy či snem. Pasáž o síle lásky – a o schopnosti těch, kdo ji poznají, uskutečnit věci, které by jim jinak připadaly nemožné – je skutečná a pravdivá.

Dos besos llevo en el alma, Llorona,

que no se apartan de mí

Dos besos llevo en el alma, Llorona,

que no se apartan de mí,

El último de mi madre, Llorona,

y el primero que ve di,

El último de mi madre, Llorona,

y el primero que ve di,

(V duši mám dva polibky, Llorona,

které mě nikdy neopustí.

V duši mám dva polibky, Llorona,

které mě nikdy neopustí.

Poslední je od mé matky, Llorona,

a první ten, který jsem ti dala.

Poslední je od mé matky, Llorona,

a první ten, který jsem ti dala.)

— La Llorona (Plačící žena), tradiční mexická lidová píseň o matce, která kráčí po zemi a truchlí nad svými mrtvými dětmi

Chápej lásku jako stav milosti, který není prostředkem k ničemu, nýbrž sám v sobě počíná i končí.

— Gabriel García Márquez, Láska za časů cholery1

1 Láska za časů cholery, překlad Blanka Stárková

Něco o zlých časech

Bylo mi dvacet sedm, když jsem se rozhodla skočit z mostu Golden Gate. Jedno odpoledne jsem vedla skvělý život. Půl hodiny nato jsem si přála být mrtvá.

Vzala jsem si taxi. Když jsem dojela na most, začínalo právě zapadat slunce – klesalo mlžným oparem, ten kouzelný odstín červené, který jsem milovala, když mě ještě zajímaly barvy věcí, mosty a to, jak se dostat na jejich druhou stranu. Když jsem se ještě zajímala o tolik věcí, které mi teď připadaly bezvýznamné.

Než jsem odešla z bytu, strčila jsem si do kapsy stodolarovou bankovku. Dala jsem ji taxikáři. Proč čekat, až mi vrátí?

Byli tu samozřejmě turisté. Šňůry aut mířily do města a z města. Rodiče s dětmi v kočárku. Bývala jsem jednou z nich.

Pod mostem proplouval nějaký člun. Z místa, kde jsem stála a chystala se skočit, jsem pozorovala, jak pluje mezi pilíři a muži zametají palubu. Nic už nedávalo žádný smysl.

Matně jsem si uvědomovala, že mě sleduje nějaký postarší muž. Mohl by se pokusit mě zachránit. Čekala jsem proto, až půjde dál, což také po několika minutách udělal.

Jenže jsem nedokázala udělat ten poslední krok a přelézt přes zábradlí.

„Povím ti něco o zlých časech,“ řekl jednou Lenny, když nám došla složenka za nájem v ten týden, kdy Arla poslali domů ze školky s hlavou plnou vší, já jsem ulehla s mononukleózou a v bytě praskla trubka a voda zničila hromadu kreseb, na kterých jsem pracovala půl roku. „Když padneš na dno, věci se můžou už jen zlepšovat.“

Jak jsem tak stála na mostě a hleděla dolů na tmavou a rozvířenou vodu, myslím, že jsem o sobě něco zjistila. I když ta situace, ve které jsem se zrovna nacházela, byla hrozná, něco ve mně se nedokázalo tohoto světa vzdát. Skutečnost, že jsem truchlila kvůli nesmírné ztrátě, mi posloužila jako připomínka toho, že život je vzácný. Dokonce i v takové chvíli.

Odstoupila jsem od zábradlí.

Nedokázala jsem to udělat. Ale nemohla jsem se ani vrátit domů. Už jsem žádný domov neměla.

Tak jsem se ocitla v Ptačím hotelu.

1
1970. Teď jsi Irene

Tu zprávu jsme slyšely v televizi dva týdny před mými sedmými narozeninami. Moje matka zemřela. Druhý den ráno mi babička oznámila, že mi změní jméno.

Seděla jsem v kuchyni u stolu – žlutý umakart s kosočtverci, balíček babiččiných obligátních lehkých marlborek, moje pastelky v plechové krabici. Neustále vyzváněl telefon, ale babička ho nezvedala.

„Ať jdou všichni k čertu,“ řekla. Zněla naštvaně, ale na mě se nezlobila.

Je zvláštní, jaké věci si člověk zapamatuje. Pevně jsem svírala pastelku. Čerstvě ořezanou. Modrou. Telefon vyzváněl. Už už jsem zvedala sluchátko, ale babi mě okřikla.

„Lidi po nás půjdou. Nedají nám pokoj. Bude líp, když si nás s tím nebudou spojovat,“ vysvětlovala mi babička a sáhla po cigaretě.

Pokoj od čeho? Spojovat s čím? Jací lidi?

„Nesmíme dovolit, aby přišli na to, kdo jsme,“ řekla babi. „Už se nemůžeš jmenovat Joan.“

Popravdě jsem si vždycky přála mít jiné jméno, než jaké mi dala máma. Pojmenovala mě po své nejoblíbenější zpěvačce. (Baezové, ne Joni Mitchellové. I když je měla ráda obě.) Prosila jsem ji, aby mi říkala jinak. (Liesl – podle jedné z hrdinek muzikálu Za zvuků hudby. Skipper, podle mladší sestry Barbie. Nebo Tabitha z Bewitched.)

„Mohla bych se jmenovat Pamela?“ zeptala jsem se jí.

Do školy chodila jedna dívka toho jména, která měla nádherné vlasy. Líbil se mi její ohon.

Takhle to nefunguje, odmítla babička. Už mi nové jméno vybrala. Irene.

Babi měla v bridžovém klubu jednu kamarádku, Alici, která měla vnučku stejně starou jako já. Viděla jsem ji jen jednou. Irene. Před nějakým časem umřela (myslím, že na rakovinu, ale tehdy by to slovo nikdo nevypustil z úst). Potom Alice přestala do klubu chodit.

Babička říkala něco, čemu jsem nerozuměla, o nějakém papíru s mým jménem, až půjdu do školy, aby se prokázalo, že jsem opravdová.

„Já jsem opravdová.“

„Je to moc složité, abych ti to teď vysvětlovala,“ uzavřela to babička. Musíme se teď přestěhovat jinam. Budu chodit do jiné školy. Bez papírů mě do první třídy nevezmou. Měla plán, jak to všechno udělat. Viděla to v jedné epizodě ze seriálu Columbo.

To odpoledne jsme jely autobusem do jedné budovy, kde babička vyplnila hromadu formulářů. Seděla jsem na zemi a malovala jsem si. Když jsme odcházely, měla jsem nový rodný list. „Je to oficiální,“ oznámila. „Teď jsi Irene.“

Měla jsem taky nové narozeniny, v den jako mrtvá Irene. Teď mi zbývaly další dva měsíce, než mi bude sedm. To byla jen jedna z mnoha věcí, které se v těch dnech přihodily a které mě mátly. „Nevyptávej se mě tolik,“ poručila babi.

Moje babička si taky změnila jméno. Namísto Esther si teď říkala Renata. Pro mě byla ovšem stále babi, takže to bylo snadné. Zapamatovat si, že jsem Irene, a ne Joan, mi chvíli trvalo. V té době jsem se učila psát. Naučila jsem se hezky „J“, ale teď jsem musela začít nanovo s „I“.

Přišla nějaká krabice. Uvnitř byly vinylové desky. Samozřejmě jsem je poznala. Patřily mé matce. Rukopis na krabici byl taky její.

Pár dní nato se objevili stěhováci. Babička zabalila všechny naše věci. Ne že by jich bylo moc. Když odnesli poslední krabici – mrkací panenku, pár knížek, moji sbírku porcelánových zvířátek, ukulele, které mi dala máma na mé poslední narozeniny a na které jsem neuměla hrát, barevné pastelky –, postavila jsem se k oknu a pozorovala jsem, jak chlapi cpou naše věci do náklaďáku. Nikdo neřekl, kam jedeme. Pryč – a to bylo vše.

„Vidíš toho chlapíka s fotoaparátem?“ ukazovala babička prstem. „Proto musíme odjet. Teď už by nám nedali pokoj.“

Kdo?

Paparazzi, řekla. „Ti samí lidé, kteří udělali Jackie Kennedyové ze života takové peklo, že se musela vdát za toho škaredého dědka s jachtou.“

Ničemu z toho jsem nerozuměla. O víkendu jsme vybalovaly krabice v našem novém domově, v jednopokojovém bytě v Poughkeepsie, ve státě New York, kde žil babiččin bratr, můj strýc Mack. Pořád říkal sestře Esther, ale protože mě předtím viděl jen dvakrát, nedělalo mu potíže zvyknout si na mé nové jméno Irene. První večer v novém bytě nám objednal čínu. Podala jsem strýčkovi svůj papírek, který jsem našla v koláčku pro štěstí.

„Užitečnost hrníčku spočívá v jeho prázdnosti,“ přečetl.

Na stole ležel papírový deštník. Otevřít zavřít, otevřít zavřít.

Babi si našla práci v obchodě s textilem. Protože se moje máma neobtěžovala zapsat mě rok předtím do školky, babička mě zapsala do první třídy základní školy Clary Bartonové. Potom jsem se zeptala na matku už jen jednou. Měla jsem dojem, že se o ní nemám zmiňovat, a tak jsem mlčela.

Nekonal se žádný pohřeb. Nikdo nám nepřišel říct, jak ho mrzí, co se stalo. Pokud měla babi nějaké fotografie mé matky, schovala je někam, abych je nenašla. Protože jsem neměla žádnou fotku, nakreslila jsem její obrázek a dala si ho pod polštář. Růžové tváře, modré oči, rty jako poupátko. Dlouhé vlnité vlasy, jako mívají princezny.

Když se mě děti ve škole ptaly, proč žiju s babičkou a proč za mnou nechodí máma, řekla jsem jim, že je slavná zpěvačka, ale že nesmím říct, jak se jmenuje. Je na turné se svou kapelou, připravují se na představení v rámci Hootenanny.

„To už bylo,“ namítl někdo. Kluk jménem Richie, který dělal vždycky potíže.

„Chtěla jsem říct Show Johnnyho Cashe,“ vysvětlila jsem mu. „Vždycky si to popletu.“

Za čas otázek ubylo, ale sem tam se děcka zeptala, kdy se máma vrátí. Budu se stěhovat do Hollywoodu? Mohla bych jim donést její autogram?

„Zlomila si ruku,“ oznámila jsem. Levou, ale byla levačka. Myslela jsem si, že tak bude ta lež znít přesvědčivěji.

„Vsadím se, že tvoje matka není doopravdy slavná,“ řekl Richie. „Vsadím se, že ve skutečnosti je hloupá, jako ta babička v Beverly Hillbillies.“

„Moje máma je velmi krásná,“ odsekla jsem. Tohle byla pravda.

Moje máma měla lesklé černé vlasy, které jí splývaly až pod pás. Ráda jsem jí je rozčesávala kartáčem. Měla dlouhé elegantní prsty (ale špínu za nehty) a byla tak štíhlá, že když jsme spolu ležely na nafukovací matraci někde v kempu, kde jsme kdysi dávno bydlívaly, mohla jsem jí počítat žebra. Nejvíc jsem si ale pamatovala její hlas – čistý, pevný soprán. Měla tak dobrý sluch (její hudební instinkty byly vůbec mnohem lepší než ty mateřské), že dokázala zazpívat i ty nejsložitější melodie v mollové tónině bez doprovodu kytary. Ačkoliv moje matka neměla nikdy problém najít nějakého hezkého, vousatého folkaře, aby ji na kytaru doprovodil.

Lidé ji přirovnávali k Joan Baezové, ale její přítel Daniel – ten, se kterým byla po větší část šesti let mého života (střídavě) až do toho měsíce před nehodou, řekl, že ne, že mu spíš připomíná Joaninu mladší sestru Mimi Fariñu. Tu hezčí s jemnějším hlasem.

Neustále mi zpívala, v autě pozdě do noci anebo ve stanu, kde jsme se dělily o spací pytel. Znala všechny staré anglické balady – písně o žárlivých mužích, kteří hodili milovanou ženu do řeky, protože se za ně nechtěla vdát, o ženách s čistým srdcem zaslíbených šlechtici, které daly přednost neurozenému, a pak zjistily, že je to nejbohatší muž široko daleko.

Zpěvem mě uspávala každý večer. Ty písně byly jako pohádky na dobrou noc.

„Bylo to v tom veselém měsíci máji, kdy všechno zelené raší… Sladký William ležel na smrtelné posteli, umíral pro lásku k dívce jménem Barbara Allen.“

„Může člověk opravdu umřít, když někoho moc miluje?“ ptala jsem se.

„Jenom pokud je to skutečný romantik,“ odpověděla.

„Jsi skutečný romantik?“

„Ano.“

Některé z těch písní, co mi máma zpívala, mi spíše nedávaly spát, než aby mě uspaly.

„Opouštím tě, lásko. Chvíli budu pryč. Ale jednou se k tobě vrátím. I kdybych měl ujít deset tisíc mil.“

Ta část, kde zpívala o opuštění, mi dělala starosti. Ale utěšovala mě pasáž o tom, že se vrátí zpět. „Je to jenom písnička,“ konejšila mě.

Ale jedna z těch starých balad mě vyděsila k srmti. „Dlouhý černý závoj“ se jmenovala. Ležela jsem a tiskla k sobě žirafu, kterou mi kdysi vyhrál na jarmarku Daniel, když trefil šipkami pět balónků za sebou. I když jsem slyšela mámu zpívat tu píseň snad stokrát, té části na konci jsem se děsila.

„Pozdě v noci, když severní vítr šílí… V dlouhém černém závoji nad mými kostmi kvílí.“

Divná volba písničky na dobrou noc, ale tohle byla prostě moje máma.

„Už ne!“ volala jsem z postele – nebo z nějaké matrace, na kterou mě ten večer uložila –, když zpívala „Dlouhý černý závoj“ a blížila se k závěru. Přestala zpívat a já jsem ji pak prosila, aby ji dokončila. Tolik jsem milovala její hlas. I když jsem z těch slov měla noční můry.

Máma si přála, abych ji oslovovala Diano. Říkala, že když na ni volám mami nebo maminko, připadá si stará, jako nějaká postava z televize v zástěře. Anebo jako moje babička, což bylo ještě horší.

Promovala na Berkeley. S mým otcem se poznala v People’s Parku při stávce vsedě proti válce ve Vietnamu. Tenkrát to ještě přirozeně nemohla vědět, ale když se vraceli přes most zpět, už mě nosila pod srdcem.

Na podzim dostal můj otec povolávací rozkaz. Měl se hlásit do služby asi v tu dobu, kdy jsem já měla přijít na svět. Místo toho utekl do Kanady. Psal Dianě dopis každý den – někdy i dva dopisy denně –, prosil, aby za ním přijela, jenže v tu dobu si už našla jiného – bendžistu Phila, který jí připomínal Peta Seegera, jen byl víc sexy. Řekla bych, že Diana víc milovala zlomené srdce – ať už v životě, nebo v písních –, než kdy milovala mého otce. Pak se s Philem rozešli a zpívala spoustu smutných písní. Tak to šlo pořád dokola.

S Danielem se seznámila toho dne, kdy mě začala rodit. Taková prostě byla. Potřebovala mít po boku muže a nikdy neměla potíže si nějakého najít.

Daniel pracoval jako ošetřovatel v porodnici – v té době nezvyklá práce pro muže, ale Daniel miloval malé děti, a jak mi jednou řekl, rád pomáhal ženám při porodu. Pomáhal Dianě přežít dvaatřicet hodin kontrakcí a dalších šest hodin tlačení. Říkalo se, že než jsem se narodila, ti dva se do sebe zamilovali až po uši.

Moje vzpomínky na to, čemu říkám „Danielova éra“ – s častým hostováním jiných mužů –, se soustředí zejména na hudbu, kterou jsme v té době poslouchali. Daniel mi koupil nějakou nahrávku od Burla Ivese, který vypadal přesně jako dědeček, kterého byste chtěli mít, pokud byste nějakého měli, a album písní pro děti od Woodyho Guthrieho. Na rozdíl od Burla Ivese zněl Woody Guthrie vždycky trochu praštěně, ale jeho písničky byly nejzábavnější. Prosila jsem Dianu a Daniela, aby tu desku pouštěli desetkrát denně. Moje nejoblíbenější písnička byla ta o jízdě autem, která byla plná legračních zvuků, jež jste mohli udělat pusou. Jedna z mých nejživějších vzpomínek na Daniela je, jak brumlá rty a napodobuje zvuk výfuku starých aut, který zněl přesně jako výfuk našeho prastarého vozu. Myslela jsem si, že takové zvuky vydává každé auto.

V autě jsme trávili spoustu času – v různých modelech, jak následovaly po sobě. Když jsme jeli nějakým starým a problémovým, obvykle se zastavilo někde na dálnici cestou na nějakou mírovou demonstraci, na koncert anebo domů, když jsme nějaký domov zrovna měli, anebo do motelu či kempu anebo do bytu nějakého mámina kamaráda kytaristy, pokud jsme domov zrovna neměli. S Dianou jsme hodiny postávaly u silnice, zatímco Daniel nebo jiný přítel opravoval auto. Většina z nich mi v paměti splývá – dlouhé vlasy, divný zápach, nohavice džínsů, na které se lepilo bláto. Ale jeden z té řady vystupuje. Jmenoval se Indigo. Říkal mi „děcko“ a rád mě lechtal, i když jsem mu řekla, že to nesnáším. Jednou, když jsme bydleli v motelu s bazénem, mě hodil do vody.

„Joanie neumí plavat!“ vykřikla Diana. Indigo se jenom smál. Cítila jsem, jak klesám ke dnu. Otevřela jsem pusu. Žádný vzduch. Mávala jsem kolem sebe pažemi, ale nebylo čeho se zachytit.

Pak se objevila Diana. Skočila do bazénu i v denimové sukni. Vytáhla mě na hladinu. Kašlala jsem a lapala po dechu, crčela ze mě voda. To bylo naposledy, co jsem vlezla do bazénu.

S matkou a jejími přáteli jsem navštívila spoustu koncertů. K mým hlavním vzpomínkám na ty dny patří puch mobilních záchodů – vždycky jsem se bála, že do jednoho spadnu –, marihuany a pižmového oleje a pocit tepla, když jsme pozdě v noci s mámou a nějakým jejím přítelem, s kterým v té době zrovna chodila, zalezli do stanu. Později jsem zaslechla zvuky těch dvou, jak si šeptají a tiše se smějí. Dneska vím, že se milovali, protože si mysleli, že už spím. V té době to byl prostě soundtrack mého života, něco jako staré balady a kumbaya.

Venku často ještě řvaly přes praskající amplióny proslovy. Nejraději jsem měla, když mi Diana zpívala a přitom ve světle petrolejky kroužily kolem našich hlav můry. Když byla s Danielem, často sedával před stanem a s baterkou v ruce pročítal učebnici ke zkoušce, která ho čekala, aby mohl postoupit ve svém zaměstnání. Někdy kouřil trávu anebo ořezával stejný kousek dřeva, na kterém pracoval, co si pamatuju. Nemělo žádný tvar, ale bylo tak hladké, že jsem si ho ráda přikládala na tvář. Představovala jsem si, že mě tak hladí mámina ruka, jenže máma byla obvykle pryč a věnovala se něčemu jinému.

Chvíli jsme my tři bydleli v San Francisku. Měli jsme dokonce byt a gauč a já měla skutečnou postel. Danielova sestra mu poslala chlebový kvásek. Nějakou dobu náš byt voněl chlebem a já jsem si skutečně myslela, že možná konečně zůstaneme na jednom místě. Jenže v létě 1969, když mi bylo šest, matka s Danielem naplánovali, že pojedeme přes celou zemi na hudební festival do Woodstocku. Byl to nejspíš její nápad, ale Daniel s ním souhlasil.

Naložili auto – to léto to byl stříbrný Renault – vším, co jsme na tomto světě měli, což nebylo moc: pár batikovaných triček a modrých džínsů, moje nezbytné pastelky, žirafa, patchworková přikrývka, kterou nám ušila babička, máminy kozačky, které vyhrála, s růžemi na bocích, a Danielovy učebnice ošetřovatelství. V kufru byla také bedna s Dianinou vzácnou sbírkou vinylových desek. Když jsme byli někde, kde je teplo, jako třeba v Arizoně, bála se, aby se neroztavily. Jednou koupila chladicí box a vložila do něj trochu ledu, aby byly desky v bezpečí. Tehdy mi to nepřišlo – to až později –, ale Diana se líp starala o své desky než o mě.

Většinou jsme kempovali venku, ale ne v národních parcích, protože tam bylo moc draho. Týden před začátkem festivalu začalo naše auto dělat zvuky podobné těm v písničce Woodyho Guthrieho, takže jsme do Woodstocku nikdy nedojeli. Skončili jsme na festivalu v nějakém městečku poblíž kanadských hranic. Tam jí dal muž, s nímž se dala Diana do tance a který jel na LSD, klíče od svého oranžového VW Brouka. Odešli jsme z koncertu a odjeli v Brouku, než mohl vystřízlivět a rozmyslet si to.

Za tři dny, nejspíš v reakci na to, že Diana tančila s tím mužem z Hare Krišna, se moje matka s Danielem při zastávce v New Jersey opět pohádali – jak se ukázalo, tentokrát naposledy. Co následovalo, si vybavuji jen matně. Seděla jsem s Dianou na předním sedadle Brouka, zatímco si Daniel cpal do sportovního vaku svoje šaty, pár alb, o kterých máma prohlásila, že už je nechce, protože by jí ho připomínala (jedno bylo to Burla Ivese, druhé od Woodyho Guthrieho), a chlebový kvásek, který měl v zavařovačce. Jako poslední si strčil do vaku ten kus dřeva.

„Jsi prima holčička,“ řekl mi a pak odkráčel z odpočívadla. Pár minut nato jsme projely kolem něho. Stál na krajnici dálnice se vztyčeným palcem. Vypadal, jako by plakal, ale moje matka řekla, že je to asi jenom nějaká alergie. I mně se chtělo plakat. Ze všech lidí, jež jsem během těch let poznala, byl Daniel jediný, na kterého se dalo jakž takž spolehnout.

Někde v New Yorku jsme tankovaly – nádrž nám vydržela celou cestu – a Diana se dala do řeči s mužem jménem Charlie, který byl členem hnutí Weather Underground. Ten název mě ohromil, protože mi to připadalo divné – jak by mohlo existovat nějaké podzemní počasí? Připadalo mi, že počasí se v podstatě moc nemění.

Charlie nás pozval, abychom se nastěhovaly k němu a ke skupině jeho přátel na Upper East Side, do domu na Východní osmdesáté čtvrté ulici, který patřil rodičům jeho dívky. V příštím okamžiku jsme už přejížděly přes most do New York City.

Dům byl z cihel, na vstupním schodu stál květináč s pelargoniemi, které podle všeho už dlouho nikdo nezalil. Charlie a jeho přátelé přehrávali hromadu desek. Pročítala jsem jejich přebaly, protože jsem neměla žádné knížky – Jefferson Airplane, Led Zeppelin, Cream. Matka měla většinu svých desek pořád v bedně, stejně je nikdo nechtěl poslouchat. Písničky jako „Silver Dagger“ a „Wildwood Flower“ by v domě rodičů Charlieho přítelkyně zněly nemístně.

Už tehdy jsem věděla, že Joan Baezové a mojí babičce by se tohle místo nelíbilo a nesouhlasily by s tím, co se tam děje. Hudba, kterou měl rád Charlie a jeho přátelé, byla jiná – hlasitá, se spoustou křiku a zvuky kytar, které připomínaly lidský pláč. Jedli jsme spoustu arašídového másla a kakaových cereálií, občas jsme měli k večeři zmrzlinu, což může vypadat skvěle, ale nebylo to skvělé ani trochu. Dívka, která se tam jednou zastavila, nevlastní dcera jednoho z Charlieho přátel, o pár let starší než já, s sebou přinesla panenku Barbie, kterou měla ve zvláštní krabici. Znala jsem mámin názor dost dobře na to, abych po ní chtěla panenku Barbie, ale byla jsem nadšená, když mi ta dívka dovolila, abych jí oblékala různé šatičky.

Při tom posledním výletě přes celou zemi mi Daniel četl každý večer v motelu nebo ve stanu či jinde jednu kapitolu z knížky Šarlotina pavučinka. Musel si tu knížku vzít s sebou. Zbývaly nám ještě tři kapitoly, takže se nikdy nedozvím, co se stalo Ferně a Wilburovi a Šarlotě. Dělala jsem si o ně starosti. Nechápala jsem, proč všichni přátelé mé matky nenávidí prasata. Pokud je Wilbur typickým příkladem, pak jsou prasata docela super.

Většině z toho, o čem se Charlie a jeho přátelé bavili, jsem nerozuměla, kromě toho, že hlavní místo v jejich rozhovorech zaujímá válka ve Vietnamu – ne že bych věděla, o čem ta válka byla a kde se odehrává. Věděla jsem, že ve sklepě budují něco, na co potřebují hromadu hřebíků. Jednou jsem se šla dolů podívat. Všichni se zlobili, hlavně Charlie, který mě nazval spratkem.

Po této příhodě dospěla matka k závěru, že pro mě není dobré, abych dál zůstávala v tom domě na Upper East Side, a tak mě odvezla k babičce, do jejího bytu v Queensu. „Charlie není můj šálek čaje,“ řekla. „Stěhuju se tamodtud.“ Zajede jen pro svoje desky a za pár dní se pro mě vrátí. Najdeme si nějaké útulné bydlení na venkově a budeme mít zahrádku. Najde někoho, kdo mě naučí hrát na ukulele (vsadila bych se, že to bude muž). Měla v plánu nazpívat album. Nějaký chlápek, který kdysi potkal Buffy Sainte-Marie, jí dal svoji navštívenku.

2
Žádné stopy po přeživších

Moje babička připravovala zapékané sendviče se sýrem, zprávy měla puštěné jako kulisu, když jsme slyšely o tom výbuchu. Reportér mluvil o místě zvaném dům Weather Underground na Východní osmdesáté čtvrté. „Naprosto zničený,“ prohlásil. Když dům vyletěl do povětří, zemřeli na ulici dva kolemjdoucí. Jedním z nich byl policista, který se vracel domů po službě, otec tří dcer a desetiletého syna.

Z budovy nic nezbylo, ale ukazovali obrázky, jak vypadala dřív. Poznala jsem vchodové schody a červené dveře. „Žádné stopy po přeživších,“ dodal zprávař.

Jeden reportér stál na ulici uprostřed trosek a dělal rozhovor s nějakou kolemjdoucí. „Banda zabijáků,“ říkala. „Zaplaťpánbůh, že je ten odpad pryč.“

Když babička vypnula zprávy, uložila mě do postele, ale přes stěnu, která oddělovala obývák, kde jsem spala, od její ložnice, jsem ji slyšela. Bylo to jedinkrát, kdy jsem slyšela babi plakat.

Jména lidí, kteří v tom domě vyráběli bombu a vyletěli do vzduchu, zveřejnili až na druhý den, ale to už jsme to věděly. Babička mi o tom nevyprávěla, ale slyšela jsem to u někoho v rádiu, a pak jsem musela jen pořád myslet na to, jak po celém tom místě létají kakaové lupínky. Představovala jsem si obal alba Beatles, kde drží na klínech panenky od krve, a obálku alba King Crimson, ze kterého jsem mívala noční děsy už před tím výbuchem – mužský obličej tak zvětšený, že jste mu viděli do nosních dírek, a s očima vyvalenýma, jako by křičel. Představovala jsem si kousky vinylu rozeseté po ulici před domem a Dianiny kozačky s ručně připevněnými růžemi na bocích, které s sebou všude tahala, i když jsme toho moc jiného nebraly. (Například moji sbírku skleněných zvířátek. Nechala jsem ji v tom domě, který vybuchl. V duchu jsem si představovala ta zvířátka, jak jedno po druhém létají vzduchem ven na ulici. Koník. Opice. Myš. Jednorožec. Do té doby jsem se o ně pečlivě starala.)

Pravda byla, že nikdo nezůstal v takovém stavu, aby ho mohli identifikovat, i když jeden televizní reportér našel koneček něčího prstu. Když to babi slyšela, vypnula televizi.

„Jak mohl ten koneček prstu uletět někomu z ruky?“ zeptala jsem se babičky. „Když ho našli, co s ním budou dělat?“

V jedněch zprávách, které vysílali v těch dnech po výbuchu, se na obrazovce objevila fotografie mé matky ze středoškolské ročenky. Reportér strčil mikrofon před pusu nějaké ženě. Ukázalo se, že je to manželka mrtvého policisty.

„Doufám, že shoří v pekle i s ostatními,“ prohlásila ta žena.

Asi tou dobou jsme si změnily jména na Renata a Irene.

Poté jsem bydlela u babičky. Nejdřív v Poughkeepsie, pak v Severní Karolíně, pak na Floridě, pak zase v Poughkeepsie a znovu na Floridě. Svého otce Raye jsem nikdy neviděla, ale asi za rok po našem prvním nebo druhém stěhování ho babička vypátrala. Pro případ, že ještě neslyšel, co se stalo s mámou, myslela si, že by to měl vědět. Musel jí slíbit, že nikomu neprozradí naše nová jména ani kde bydlíme.

Ray žil na ostrově v Britské Kolumbii s manželkou, která nedávno porodila dvojčata. Řekl babičce, že když se někdy do té oblasti dostaneme, rádi mě uvidí.

„Nikdy nezapomenu, jak jsme to léto seděli v parku a zpívali všechny ty hloupé staré písničky,“ napsal. „Myslete si o Dianě, co chcete, ale měla krásný hlas.“

Chodila jsem asi do třetí třídy, když se u nás doma na Floridě objevil Daniel. Určitě složil zkoušku a posunul se na žebříčku ošetřovatelů výš, protože přijel v pořádném autě. Pracoval v nemocnici v Sarasotě. Bylo jasné, že Ray porušil svůj slib.

„Tvoje máma byla moje životní láska,“ řekl mi Daniel. Rozplakal se. Myslím, že přijel, aby mě utěšil, ale nakonec jsem já utěšovala jeho. „Myslím, že nikdy nechtěla nikomu ublížit,“ pokračoval. „Nejspíš nepochopila, k čemu se ostatní chystají. Jediné, co ji doopravdy zajímalo, bylo zpívání.“

A co já, chtěla jsem se zeptat.

„Diana by s tím asi nesouhlasila, ale přinesl jsem ti panenku.“ Byla to Barbie, a měl samozřejmě pravdu. Máma by mi nikdy Barbie nedovolila, ani černou ne.

Šly jsme s babičkou Daniela vyprovodit. Otevřel kufr auta. Z toho, jak tu krabici zvedal, jsem poznala, že ať je v ní cokoli, je mu to velmi drahé a není pro něj lehké se s tím rozloučit. Byla to hromada vinylových elpíček – těch, které mu matka dovolila si vzít, když jsme ho nechaly na odpočívadle – Woody Guthrie, Burl Ives, první album Joan Baezové, notně poškrábané. Pořád jsem si pamatovala všechny texty: „Mary Hamilton“, „House of the Rising Sun“, „Wildwood Flower“. Všechny ty staré písničky, které jsme spolu zpívali v autě.

„Jsem první člověk, který tě na tomto světě spatřil,“ řekl mi, když si sedal za volant. „Odstřihl jsem tě.“ Trvalo mi chvíli, než jsem pochopila, o čem mluví. On byl s ní na porodním sále ten den, kdy jsem se narodila. Úkol přestřihnout pupeční šňůru připadl jemu.

„Byl bych se rád stal tvým otcem,“ dodal.

„To by bylo asi prima,“ odpověděla jsem mu.

Kromě Daniela – a Raye, který musel stejně jako já babičce přísahat, že si to tajemství nechá pro sebe – nás nikdo z bývalého života po té explozi nevypátral. Ale babi žila neustále ve strachu, že nás odhalí. Jak plynuly roky, nechápala jsem, proč je to pro ni tak důležité, ale neminul týden, aby mi nepřipomněla, že nesmím nikomu říct, co se stalo či jak jsme se jmenovaly dřív.

„Je to naše tajemství,“ vysvětlovala. „Vezmeme si ho do hrobu.“ To mě přimělo myslet na to, jaké to je, být mrtvá, což mě zase přimělo myslet na tu píseň o dlouhém černém závoji, při které jsem se stále chvěla.

Vzít si to do hrobu. Co tahle slova znamenají pro desetileté dítě? Stala se mantrou mého dětství. Nikdo se nesmí nikdy dozvědět, kdo jsi. Musíš mi to slíbit. Vezmeš si to do hrobu.

Pronásledovaly mě zlé sny o tom, co by se mohlo stát, kdyby někdo zjistil, kdo jsme.

Během těch let měla babička mnoho různých zaměstnání. To, že jsme neměly kartičku sociálního pojištění, byl problém. Aby ji vzali do práce, musela tam někoho osobně znát, anebo dělala něco jako hlídání dětí a podobně, kde po ní kartičku nechtěli.

Bylo mi osmnáct a právě jsem odmaturovala, když babičce sdělili její diagnózu. Rakovina plic ve čtvrtém stadiu. Ty marlborky ji dohnaly.

To léto jsem se o ni starala. Poslední týden, to už byla v hospicu, jsem jí musela znovu slíbit, že si tajemství o své matce nechám pro sebe.

„Nikdy jsem o tom neřekla živé duši, babi,“ ujistila jsem ji. „Ale i kdybych to někomu řekla, stejně už na tom nezáleží.“ Teď už jsem mnohem víc chápala, co se to stalo a co to Charlie s ostatními ve sklepě na Upper East Side ten den dělali. Když mi bylo asi šestnáct, začala jsem být zvědavá a strávila jsem celý den v knihovně vyhledáváním informací o Weather Underground. Zřejmě jsem se předtím nechtěla dozvědět, proč moje máma zemřela, ale jakmile jsem si všechno přečetla, nemohla jsem ty obrazy dostat z hlavy. Roztříštěné sklo v celé ulici. Jeden článek prstu. Ženského.

„Jen mi to slib,“ opakovala babi. „Nikdy to nikomu neříkej. Mohlo by to přinést problémy, jaké si ani nedovedeš představit.“

V té době už brala spoustu léků, takže nic nedávalo moc smysl, ale pak začala něco mumlat o FBI a o nových druzích testů, podle kterých mohou vypátrat lidi jen na základě slin ze šálku kávy či z vlasů v kartáči.

„Kdyby se tě někdo někdy ptal na Dianu Landersovou,“ šeptala, „nikdy jsi o ní neslyšela.“

3
Muž ze slunné strany ulice

Vyklidit byt po babičce netrvalo dlouho, měla jen pár věcí. Přála si kremaci a rozptýlit pod Unisférou ze Světové výstavy roku 1964, na kterou mě vzala, když jsem byla malá. Poté co jsem zaplatila poslední ze složenek, zbylo z jejích životních úspor něco přes osmnáct set dolarů. Moje dědictví. Použila jsem je na koupi garsonky a gramofonu, abych si mohla přehrávat svoje desky.

Když má člověk nějaké tajemství, musí žít úplně jinak, hlavně když je to velké tajemství typu, jak zemřela tvoje matka nebo že jméno, kterým tě lidé oslovují, není to, které ti dali při narození.

Když má člověk nějaké tajemství, je pro něj snazší nedostat se k nikomu moc blízko, což se mi také dlouho dařilo. Na střední škole ani na umělecké škole jsem neměla kluka ani blízkou kamarádku. Kromě hodin ve škole a v občerstvení ve čtvrti Mission, kde jsem pracovala jako servírka, jsem byla sama.

Vždycky jsem kreslila. Na zeď jsem připevnila připínáčkem obrázek Tima Buckleyho. Částečně proto, že byl tak hezký, ale také proto, že zemřel mladý a tragicky, jako moje matka. Přehrávala jsem si jeho album Once I Was tak často, až jsem si musela pořídit nové. Kdykoliv jsem se chtěla dostat do zvláště dramatické nálady, stačilo jen položit tu desku na talíř gramofonu.

Pak jsem potkala Lennyho, muže, kolem něhož nebyl ani závan tragédie. Kdybych ho musela popsat jen jednou větou, napsala bych toto: Kráčel po slunné straně ulice. Což znamenalo, že byl tím posledním člověkem, o kterém bych si myslela, že se do něj zamiluju, tím posledním člověkem, který by se zamiloval do mě. Jenže přesně to se stalo.

Krátce po promoci mě přizvali, abych se zúčastnila výstavy v San Francisku, v malé družstevní galerii ve čtvrti Mission. Umělci tu pracovali a střídali se, chystali tácky se slanými krekry, které jsme posypali sýrem z konzervy a nabízeli je návštěvníkům, kterých ale nebylo mnoho.

Většina jiných výtvorů na výstavě byla abstraktní nebo konceptuální. Uměleckým dílem jednoho chlápka byl kus masa ležící uprostřed místnosti. Na druhý den kolem něj už kroužily mouchy a celá galerie páchla hnilobou. „Myslím, že bys to měl dát pryč,“ řekla jsem mu, když přišel, aby podával krekry. Žádný problém, souhlasil. Přinesl čerstvý flák masa. Levnější.

Moje práce visely v rohu. Prakticky na rozdíl od všech, kteří v té době v galerii vystavovali, šlo o velmi realistické kresby tužkou inspirované přírodou. O to jsem se zajímala už odmalička, od doby, kdy jsem se nastěhovala k babičce, i když kreslení se stalo mou posedlostí pravděpodobně až poté, co zmizela moje matka. Když jsem vzala do ruky tužku a pustila se do práce, ostatní svět pro mě přestal existovat.

Během let jsem prožila údobí, kdy jsem celé dny trávila v lese – a když jsem nemohla do lesa, tak v parku – a pořizovala skici hub a plísní anebo jsem zvedla hnijící kládu a studovala hemžení hmyzí komunity pod ní a kreslila je. To jaro poté, co zemřela babička, jsem odjela na několik týdnů do Sierry. Chodila jsem po horách, přespávala ve svém starém stanu a plnila svůj skicář obrázky lučních květin, které tam rostly. Právě díky tomuto skicáři jsem získala stipendium a mohla studovat výtvarné umění.

V době výstavy jsem většinou kreslila ptáky. Obrázky umístěné na zdi v galerii toho dne zachycovaly druh papouška aratinga, který se usídlil ve městě.

Říkalo se, že někdy v polovině osmdesátých let uletěli dva nebo tři vzácní a krásní aratingové z obchodu s exotickými ptáky v jižní Kalifornii, letěli na sever až do San Franciska, kde se s velkým úspěchem spářili. Brzy sídlilo na stromech po celé čtvrti Telegraph Hill hejno pestře zbarvených ptáků.

Ve městě, jehož ptačí populaci tvořili z valné většiny holubi, vrabci a sojky, nebylo možné červené, modré a žluté peří papoušků z Telegraph Hill přehlédnout. Stávala jsem s šálkem kávy u okna své malé garsonky ve Vallejo Street a sledovala jsem je, jak se slétají na Filbertovy schody u Coit Tower. Fotografie těch exotických ptáků, které jsem pořídila a připevnila na stěnu u svého stolu – tak nečekaných v šedém oparu Bay Area –, se staly základem série kreseb, které jsem vystavovala v galerii toho dne, kdy do ní vešel Lenny.

Vypadal asi tak stejně starý jako já, byl středně vysoký a střední postavy. Nebylo na něm nic zvlášť výjimečného, až na to, že měl ty nejlaskavější oči a vypadal jako někdo, kdo je spokojený sám se sebou. To mě na něm asi upoutalo, protože o sobě jsem to říct nemohla. Měl na sobě bundu týmu San Francisco Giants, která byla tak obnošená, že většina lidí by usoudila, že je načase ji vyhodit. Došlo mi, že je buď totálně bez peněz, anebo má ke svému týmu velké citové pouto. Obojí byla pravda, Lenny miloval Giants skoro tak, jako nakonec miloval mě.

Prošel kolem ostatních exponátů – sochy obrovské oční bulvy s nápisem „VELKÝ BRATR“ přes zornici, obrazu mladého muže, jak si míří puškou na hlavu, který, jak jsem věděla (ale ostatní ne), se silně podobal autorovi. Chodil se mnou na hodiny figurální kresby a trpěl depresí. Když na něj došla řada, aby vítal návštěvníky galerie a nabízel jim krekry, řekl, že to nedokáže. Nemohl vstát z postele.

Víte, ve chvíli, kdy jsem potkala Lennyho, měl neskonale pozitivní náhled na život. Ignoroval hnijící steak na podlaze. Namířil si to rovnou k mým kresbám papoušků z Telegraph Hill.

„Tyhle jsou skvělé,“ zastavil se před obrazem páru aratingů sedících na větvi. V puse měl krekr, další dva držel v ruce a usmíval se. Později jsem zjistila, že zašel do galerie v naději, že se zadarmo nají. Co se stalo pak, byl překvapivý bonus.

„Ty jsem nakreslila já,“ pochlubila jsem se.

„Když jsem byl kluk, mívali jsme doma papouška,“ řekl. „Žaka. Naučil jsem ho říkat ‚Teleportuj mě, Scotty‘ a ‚Do toho, udělej mi radost‘.“

Takový byl Lenny. Byl to člověk, který si budoval vztah k věcem – písničkám, obrazům nebo místům – na základě šťastných vzpomínek na to, co bylo až doposud výjimečně šťastným životem. Když vyrůstal, měl nejen papouška, ale taky dvě sestry, které ho zbožňovaly (jednu starší a druhou mladší), a psa – a taky strýce, tety, bratrance a sestřenice, kamarády z letního tábora, se kterými se stále pravidelně scházel, a oba rodiče, kteří byli stále spolu a stále se milovali. Prošel obřadem bar micva, při kterém ho jeho rodina nosila po místnosti na židli a všichni u toho zpívali. Hrál bowling a měl svoje boty na bowling a tričko se svým jménem vyšitým na kapse. Prvním rokem učil v docela drsné části města a o víkendech trénoval Tee-Ball. Někomu jako já připadal, jako by spadl z Marsu.

„Umělce upřímně obdivuju,“ řekl mi. „Nedokážu nakreslit ani rovnou čáru.“

„Asi máte nadání na spoustu jiných věcí,“ odpověděla jsem. „Věcí, které by zase nešly mně.“ Neznělo to zrovna nejchytřeji, ale už to, že jsem toho tolik řekla nějakému muži – nijak krásnému, ale příjemnému a mého věku –, bylo velice neobvyklé. Poté co jsem to vyslovila, jsem se bála, jestli to nezní moc lascivně. Jak později přiznal, přesně tak mu to znělo.

„Máte ráda baseball?“ zeptal se mě.

„Hádejte.“

„Vezmu vás na zápas,“ řekl. Jakoby nic.

„Kam?“

„Nechcete říct, že jste ještě nebyla v Candlestick Parku?“

„Tak vám to neřeknu.“

Pak jsme byli už pořád spolu. Na zápase – byla to moje první návštěva profesionálního sportovního utkání – mi vysvětloval přehled skóre a statistik zápasu, co je to bod stažený odpalem a co je to vynucená chyba. Někdy při pozdější směně, když jeden z Giants odpálil tak, že míč letěl vysoko nad hlavou nadhazovače, jsem se k němu otočila a řekla něco jako „Super!“.

„Říkáme tomu vysoký odpal,“ vysvětloval mi. „To není dobré.“ Řekl to laskavě. Pak mě políbil na ústa. Byl to úžasný polibek. Ten večer jsme se v mém bytě (v mém, protože Lenny měl spolubydlícího) poprvé milovali. Pro mě to bylo první milování v životě.

Bylo mi dvaadvacet, před šesti měsíci jsem dokončila studium na výtvarné škole. Pracovala jsem na poloviční úvazek jako ilustrátorka lékařských textů, což znamenalo, že na kuchyňském stole mého bytu ve Vallejo Street byly neustále v řadách podle barev vyskládány tužky a na stěně visely přišpendlené obrázky hlavních orgánů a kresby reprodukčního, oběhového, lymfatického, trávicího a kosterního systému. Před několika lety, když jsem ještě studovala, jsem si vedle svých lékařských nákresů připíchla pohlednici obrazu od Chagalla, který jsem milovala – muž a žena v malém bytě někde v Rusku, s koláčem na stole a miskou nějakých bobulí, nejspíš borůvek, za oknem je vidět řada stejných upravených domků, v pokoji židle s vyšívaným podsedákem a jednoduchá stolička.

Celý ten obraz je o těch dvou milencích v místnosti. Žena má na sobě prosté černé šaty s límcem zdobeným volánky, na neskutečně tenkých nohou má černé boty na vysokém podpatku a v rukou drží kytici. Muž a žena se líbají a nohama se nedotýkají země. Vlastně se nedotýká nic než jejich rty. Uskutečnit ten polibek vyžaduje od muže úžasné gymnastické umění. Aby se políbili, otočil svou hlavu o plných 180°, což – jak mi moje anatomické nákresy připomněly – lidská bytost udělat nemůže. Natožpak vznášet se. Jedině láska dokáže, aby dva lidé takto letěli.

Na těch dvou postavách obrazu je něco neuvěřitelně něžného a nevinného, ale současně působí i velmi eroticky. Jediné, co ti milenci potřebují, aby se odlepili od země, je vzájemný dotek jejich rtů.

Druhý den po našem rande na baseballu mi Lenny přinesl stejnou pohlednici, jakou jsem měla na stěně. Prostrčil ji pode dveřmi mého bytu s poznámkou: Myslím, že jsem se zamiloval.

Když se pro mě později odpoledne zastavil, aby mě vzal na večeři – s kyticí růží –, vypadal jako ten chlápek z nejoblíbenější vědomostní soutěže mé babičky, Jeopardy!, když vyhrál největší jackpot všech dob. Pokud by mohli nějací smrtelníci toho večera vzlétnout, byli bychom to my dva. V tu chvíli bych asi ještě neřekla, že toho muže miluji, ale věděla jsem, že se to brzy stane. Byli jsme jako ti dva na Chagallově obraze. Lenny a já. Jako bychom právě vynalezli lásku.

Učil druhou třídu na základní škole Cesara Chaveze. Svoje žáky miloval. Každý den u večeře mi vyprávěl, co se ten den stalo ve třídě, kdo z žáků měl špatný den, kdo konečně pochopil odčítání. Brzy jsem je všechny znala jmény.

Od počátku byl velmi romantický. V tom krátkém období předtím, než se ke mně nastěhoval – i potom –, se nikdy neobjevil ve dveřích bez květin, tabulky čokolády anebo nějakého praštěného dárku, jako je třeba jo-jo. Přepisoval z knih básně a nahlas mi je předčítal. Měl rád písničky jako „I Think I Love You“ a „Feelings“ či „You Light Up My Life“, protože tak dokonale vyjadřovaly to, co ke mně cítí. Když jsme jeli autem a v rádiu se ozvala nějaká skladba, která se mu líbila, přidal na hlasitosti a zpíval taky. Jednou přinesl album skupiny Kinks. Přehrával mi z něj písničku, která mu připomínala nás dva. „Waterloo Sunset“.

Ale pro mě ty nejlepší chvíle s Lennym – ty, o kterých přemýšlím i poté – nebyly nikdy tyto. Nejvíc mě dostávaly ty nejobyčejnější věci, které Lenny bral jako samozřejmost – když jsem se nachladila a on běžel a koupil mi léky proti kašli, to, když přišel domů a donesl mi tkaničky – ne růže, ale tkaničky do bot –, protože si všiml, že je mám tak roztřepené, že mám co dělat, abych je protáhla otvory v teniskách. V San Francisku nebylo nikdy moc chladno, ale když pršelo, vyhřál mi auto, a jednou, když věděl, že si půjčím jeho Subaru, abych zajela přes most na prohlídku k zubaři, den předtím zkontroloval, zda jsou dobře nahuštěné pneumatiky. A jindy, když jsme si o víkendu vyjeli do Calistogy, se mnou seděl dvě hodiny na kraji bazénu a snažil se mi pomoci překonat strach z vody. „Nikdy tě neopustím,“ slíbil. Asi jediná věc, kterou mi kdy řekl a nebyla to pravda.

Později, když jsme se pokoušeli o dítě (k tomu rozhodnutí jsme dospěli asi týden poté, co jsme se poznali), nakreslil tabulku, kterou připevnil na ledničku. Zaznamenával do ní každé ráno moji teplotu, abychom věděli, kdy budu mít ovulaci. U každého dne byl čtvereček, který jsem zaškrtla poté, co jsem si vzala tabletku kyseliny listové.

Skoro nikdy jsme se kvůli ničemu nehádali, až na to, když jsem se žertem zmínila, že jako rodačka z Queensu bych měla fandit Yankees. „Zapracujeme na tom,“ odpověděl mi.

Prakticky jediné napětí se týkalo mé neochoty setkat se s Lennyho rodinou.

Protože byl žid, nešlo o Vánoce, ale byla tu spousta dalších svátků. Den díkůvzdání, Lennyho narozeniny, narozeniny jeho matky, jeho babičky, jeho tety, jeho strýce Miltieho. Nebyl praktikující žid, ale na svátek Jom Kippur se postil na počest svého dědečka, který zemřel několik let předtím, než jsme se poznali. Tak jako skoro všechny své příbuzné miloval Lenny svého dědečka hluboce a uchovával si krásné vzpomínky na to, jak s ním jako malý kluk chodíval na baseball.

Lennyho příběhy z jeho šťastného dětství a života jsem poslouchala zčásti ráda. Ale někdy se zdálo, že mě tato vyprávění o životě na slunné straně ulice – na té Lennyho – od toho muže, kterého jsem milovala, oddělují. Jako bychom my dva mluvili odlišnými jazyky, a kromě toho, že jsme byli blázen jeden do druhého, připadal mi jako nějaký cizinec, který je tu na návštěvě. Stejně jsem musela připadat i já jemu. Ačkoliv jsme toho měli tolik společného, tohle byla propast mezi námi. To, jak znal svět on, mu dávalo pocit naděje a bezpečí tam, kde jsem já jasně viděla problémy a předvídala ztrátu dřív, než k ní vůbec došlo.

Lennyho rodiče žili v El Cerrito, hned přes most za městem. První rok společného života předpokládal, že strávím slavnostní večeři prvního dne Velikonoc s jeho rodinou. Vymluvila jsem se – něco v tom smyslu, že mám nějakou práci –, ale jemu to bylo jasné.

„Na rodinných sešlostech se necítím dobře,“ přiznala jsem.

Samozřejmě že se ptal na mou rodinu. Řekla jsem mu jen to základní – že jsem nepoznala otce a matka umřela, když jsem byla ještě moc malá, že mě vychovala babička a že od doby, co před čtyřmi lety zemřela, už nikoho nemám.

Protože Lenny byl Lenny, chtěl se dozvědět víc – jak moje máma umřela, jaké to pro mě bylo. „Měli bychom zajít na její hrob,“ navrhl. Chtěl znát datum jejího úmrtí, abychom mohli na její počest v ten den zapálit svíčku.

Nemohla jsem mu říct, že žádný hrob neexistuje. Jak se dá pohřbít článek prstu?

„Nechci o tom mluvit,“ řekla jsem mu. „Tak to bude lepší.“ Teď byl moje rodina on, byl všechno, co potřebuji.

Pak se objevila ještě jedna další osoba. Náš syn.

Arlo se narodil jen něco po roce od toho, co jsme se s Lennym dali dohromady. Ten večer dávali v televizi World Series – zápas Mets a Red Sox, kdy Lennymu nezbývalo než fandit Bostonu. Ale ten večer nemyslel na nic jiného než na naše miminko a na mě. Dokonce ani to, že se Mets vzchopili, když v desáté směně prohrávali o dva runy, ale hru vyhráli a nakonec získali i titul, nemohlo Lennyho odlákat z místa po mém boku, na kterém vydržel minutu po minutě celých třiadvacet hodin, než Arlo konečně přišel na svět. „Věříš tomu?“ zvolal, když mi sestra položila našeho syna do náručí. „Vytvořili jsme dítě.“

Jsem táta. A ta slova opakoval stále dokola.

Říkávala jsem, že je nejlepší táta, jaký kdy na světě žil, a taky nejlepší manžel. Nosil mi kávu do postele a chodil domů s podivnými legračními dárky, i když pro to nebyl žádný zvláštní důvod. Donesl plnicí pero, ponožky v barvách klubu Giants, čelenku z bižuterie. Každou sobotu chodil s Arlem na hodiny plavání dětí s rodiči – jediný otec v bazénu plném matek s miminy, zatímco já jsem seděla na kraji. Vzpomínka na to, jak mě matčin přítel Indigo hodil tenkrát v motelu do bazénu, ve mně zanechala hrůzu z vody. Když v noci Arlo plakal, byl to Lenny, kdo vyskočil z postele a přinesl mi ho, a Lenny ho také koupal a přebaloval, kdykoliv jen mohl. Do té chvíle svoji školu miloval, ale teď se mu nechtělo chodit do práce. „Nechci nic promeškat,“ řekl.

Lennyho rodina – hlavně jeho rodiče – byla naším bolavým místem. Souhlasila jsem, aby nás občas Rose a Ed navštívili, ale ne tak často, jak by rádi své první vnouče viděli anebo jak by si Lenny kvůli nim přál.

Když vezmeme v úvahu, jak se choval jejich syn, nebylo překvapením, že Rose a Ed jsou úžasní lidé. Celý život jsem si přála patřit do velké milující rodiny, ale teď, když jsem byla do takové zvána, cítila jsem, že tam nepatřím. Když jsme byli s Lennyho rodinou, všichni bez ustání a nahlas mluvili – skákali si do řeči, chrlili svoje názory, otevřeně dávali najevo své city. Vždycky u toho byla spousta smíchu.

Během těch návštěv jsem toho moc nenapovídala, ale dělo se toho tolik, že to nevadilo. Seděla jsem na gauči, krmila Arla a přijímala nabídky jídla, které nikdy nepřestávaly. Občas jsem si s sebou vzala blok a pořizovala jejich skici. „Michelangelo naší rodiny,“ přezdívala mi moje tchyně. („Naší rodiny,“ řekla. V Rosiných očích, i když ne ve svých, jsem byla součástí toho šťastného rodinného kruhu.) Společně s mým tchánem zarámovali všechny kresby, které jsem v jejich domě pořídila. Visely na stěnách vedle fotografií všech příbuzných – včetně mé. Předtím moje fotografie u nikoho na stěně nevisela.

„Tak co vy dva, kdy budete mít další?“ zeptala se mě Rose toho dne, kdy jsme slavili Arlovy první narozeniny. Na podobné otázky jsem nebyla zvyklá. Už jako mladá jsem se naučila nechávat si věci pro sebe.

Ten den cestou domů z El Cerrita byl Lenny neobvykle tichý.

„Nezlob se na mámu,“ ozval se. „Ona je prostě taková. Má tě moc ráda.“

„Nevěděla jsem, co na to říct.“

„Vím, že je to pro tebe těžké,“ pokýval hlavou. „Možná mi jednoho dne dokážeš říct proč.“

Nemohla jsem. Slíbila jsem to babičce.

Několik týdnů po Arlových prvních narozeninách jsme se vzali. Na vrcholku Mount Tamalpais, ve svérázné, staré turistické chatě jménem West Point Inn, kam nebyla zavedena elektřina. V hlavní místnosti stálo velké staré piano, na které nám hrála Lennyho sestra Rachel – filmové melodie, písně z American Songbook, hity od Beatles – za doprovodu vybraných členů rodiny s bongy a tamburínami a strýce Miltieho, který hrál na akordeon. Lennyho matka a sestry pekly celé dny předem. Vynesly všechno, včetně židličky pro Arla, po únikové cestě až nahoru na kopec. V té době začínal Arlo chodit. Běhal dokola a celý zářil.

V týdnech před svatbou se Lenny neustále vracel k tomu, koho z mé strany bychom měli na obřad pozvat. Pro Lennyho bylo to, že osoba tak milá jako já nemá ve svém životě nikoho, kdo chtěl být u toho, až bude odříkávat manželský slib, něco nepředstavitelného.

Na výtvarné škole jsem se zběžně kamarádila se svými spolužáky, ale nebylo to nikdy nic vážného. I když jsem to nemohla svému budoucímu manželovi vysvětlit, to staré prokletí, že musím udržet tajemství – moje neschopnost říct, kdo doopravdy jsem –, mi znemožňovalo připustit si k tělu někoho jiného kromě Lennyho.

„A co strýčci, tety, bratranci nebo sestřenice?“ ptal se mě. „Někdo přece musí existovat.“

Ve slabé chvilce jsem se zmínila, že co jsem naposledy slyšela – což znamenalo před dvaceti lety –, můj biologický otec žije na nějakém malém ostrůvku v Britské Kolumbii. To Lennymu stačilo.

„Nikdy jsem ho ani neviděla,“ připomněla jsem Lennymu. „Vím jenom, že se jmenuje Ray a má dvojčata.“

To mému budoucímu manželovi stačilo. Raye vypátral. Byla jsem v pokoji, když mu volal.

„Vy mě neznáte,“ spustil Lenny. „Ale miluji vaši dceru. Příští měsíc se budeme brát v Marin County v Kalifornii. Byli bychom šťastní, kdybyste na svatbu přijel.“

Roky předtím vyhlásila vláda Spojených států amnestii pro ty, kdo utekli do Kanady před povolávacím rozkazem do Vietnamu. Kdyby Ray přijel na obřad na jih, nehrozilo mu žádné nebezpečí, že bude zadržen. Ale z té poloviny rozhovoru, který jsem vyslechla – z té Lennyho půle –, bylo jasné, že můj biologický otec je z mé svatby nadšený asi tak jako z daňové kontroly.

Hlas mého budoucího manžela, který hovořil s mužem, o němž mluvil jako o svém budoucím tchánovi, zůstal přátelský. Nebylo v něm ani stopy po obviňování nebo výčitkách.

„Vím, že je to kus cesty, pane,“ řekl Lenny. (V jedné ruce držel sluchátko, druhou mi položil okolo ramen.) „Letenku rád zaplatím. Nocoval byste u příbuzných. Pro Irene by to hodně znamenalo.“

Před lety babička Raye informovala o tom, že mám jiné jméno. Ne že by mi říkal mým původním.

„Chápu,“ ztišil teď Lenny hlas. Věděla jsem, jak bojuje s tím, aby udržel svůj hněv na uzdě. „Rozumím. Třeba si to ještě rozmyslíte.“

Pak, konečně, jeho poslední slova, než rozhovor dospěl k závěru: „Máte krásnou dceru, Rayi. Až se s ní jednou potkáte, zamilujete si ji.“

Z výrazu Lennyho tváře jsem pochopila, že v tom okamžiku druhá strana zavěsila.

4
Jeden způsob, jak najít svou rodinu

Asi poprvé v životě jsem byla šťastná. Ale pořád tu bylo to tajemství – ten strach, který mi předala moje babička společně s porcelánovými soškami a kuchařkou od Betty Crockerové. Strach, že jednoho dne někdo zjistí, čí jsem dcera, a půjde po mně.

Tu zimu, poté co jsem uložila Arla do postýlky, jsem ležela stulená do klubíčka na gauči a dívala se na televizi, když se v jednom z pořadů objevila zpráva o nových technologiích, které pomáhají řešit zločiny. Ta epizoda sledovala jeden případ v Anglii, který se týkal dvou dospívajících dívek, jež byly znásilněny a zavražděny. Z činu obvinili jednoho chlapce z jejich vesnice, ale po provedení testu DNA byl viny zproštěn. Stejný test nakonec odhalil skutečného vraha, když policie v oblasti otevřela dobrovolnická testovací místa a posbírala vzorky krve od všech mužů, kteří v dané oblasti žili. Test odmítl jen jeden, ale ukázalo se, že se mu nechtěl podrobit ještě jeden místní chlapík. Ten požádal kamaráda, aby odevzdal svůj vzorek krve pod jeho jménem. Když policie konečně získala ten pravý vzorek, jeho DNA se shodovala s DNA sexuálního násilníka. Pořad, na který jsme se s Lennym ten večer dívali, sledoval příběh mužova odsouzení k doživotnímu trestu vězení.

Lenny miloval vědu a rád četl detektivky. Tu noc jsme leželi v posteli a on stále mluvil o tom příběhu. Jako člověk, pro kterého rodina tolik znamenala, byl nadšený tím, že bych možná díky testům DNA mohla najít příbuzné, o kterých ani nevím – někoho kromě mého biologického otce Raye, který nejevil zájem mě poznat.

„I když jsou občas trošku otravní,“ spustil, „moji rodiče, sestry a můj strýc Miltie i všichni ostatní pro mě strašně moc znamenají. Kéž bys taky cítila takové spojení.“

„Mám tebe a Arla,“ namítla jsem.

Můj manžel nebyl připraven téma opustit.

„To s tou DNA je bezvadné,“ pokračoval. „Nemohu uvěřit tomu, že někomu vezmou pramínek vlasů anebo nějaký důkaz, který byl zavřený v laboratoři třicet let, a vyřeší tím případ.“

Třeba článek prstu, pomyslela jsem si, ale nahlas jsem to neřekla. Ne že bych doopravdy věřila, že by mi to mohlo prozradit něco, co jsem zatím nevěděla o tom, co se stalo mé matce skoro před dvaceti lety. Ten příběh byl u konce. Už jsem na to nechtěla myslet.

Pak se přihodilo něco, co mě přimělo se k tomu příběhu vrátit. Zavolala mi Marcy, moje učitelka kresby z výtvarné školy. „Bude to znít střeleně,“ řekla, „ale volal mi nějaký detektiv a vyptával se na tebe. Zmínil se o nějaké teroristické akci v New York City, při které byl zabit nějaký policista. Nic z toho, co mi říkal, nedávalo smysl. Už si nepamatuju datum, kdy k tomu mělo dojít, ale musela jsi tehdy být malá holka. Řekla jsem mu, že má asi špatnou osobu. Neznal ani pořádně tvoje jméno. Neustále o tobě mluvil jako o Joan.“

Cítila jsem, jak se mi potí dlaň, ve které jsem svírala sluchátko. Osmnáct let od té exploze jsem držela slib, který jsem dala babičce, že nikdy nikomu neřeknu o tom, co se stalo či jak jsem s tím spojená. Jen dva lidé věděli, kde jsme tenkrát byly – můj biologický otec Ray a Daniel.

Daniel by to nikdy neprozradil. Ale Ray, to bylo něco jiného.

„Zmínil se ten detektiv o tom, kde se k těm údajným informacím o mně dostal?“ zeptala jsem se své učitelky. Určitě to byl někdo od FBI. Hledají mě.

„Celá ta věc mi přišla divná,“ odpověděla. „Povídal něco o výletě do Britské Kolumbie, který si udělal. Něco o někom, kdo se vyhýbal povolávacímu rozkazu do Vietnamu.“

„Museli si mě s někým splést,“ ujistila jsem ji.

Po několik následujících dní jsem čekala, že se u dveří objeví agent FBI, ale nikdo nepřišel. Bylo mi však jasné, že je načase, abych řekla Lennymu pravdu.

Chystala jsem se na to. Jenže byl říjen a Giants se dostali do Světové série a hráli proti Oakland A. Lenny byl v sedmém nebi. Řekla jsem si, že nic nesmí narušit jeho nadšení. Povím mu tu pravdu, kterou jsem před ním celou dobu skrývala, až série skončí.

5
Oranžovo-černý balónek

Den před zápasem – Oakland v sérii vedl – učinil Lenny rozhodnutí.

„Malé bílé káčátko, kolébá se na hladině.