KenFollett

KlíčkRebece

Ken Follett: Klíč k Rebece

Copyright © Ken Follett 1980

All rights reserved.

Translation © Tomáš Jirkovský, 2019, 2024

ISBN 978-80-284-0171-9

Obsah

ČÁST PRVNÍ TOBRUK

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

ČÁST DRUHÁ MARSÁ MATRÚH

11

12

13

14

15

16

17

18

19

ČÁST TŘETÍ ALAM HALFA

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

Věnováno Robinu McGibbonovi

„Náš špion v Káhiře je největším hrdinou ze všech.“

Erwin Rommel, září 1942

ČÁST PRVNÍ

TOBRUK

1

Poslední velbloud padl v poledne.

Pětiletý bílý samec, kterého koupil v Gialu, nejmladší a nejsilnější ze tří a nejméně mrzutý. Měl tohle zvíře rád tak, jak jen člověk může mít rád velblouda; jinak řečeno – nenáviděl ho jen trochu.

Stoupali po závětrné straně malé duny, muž a velbloud, kladli přitom své velké nemotorné nohy do sypkého písku. Nahoře se zastavili. Podívali se před sebe, ale nespatřili nic kromě dalšího pahorku, a za ním dalších tisíc, které ještě museli zdolat. Velbloud vypadal, jako by propadal zoufalství. Pokrčil přední nohy, pak i zadní, a lehl si na vrcholu duny jako socha, která se upřeně dívá přes prázdnou poušť s netečností umírajícího.

Muž zatáhl za provaz, který velbloudovi procházel nozdrami. Hlava se mu pohnula dopředu a krk se napjal, ale zvíře nevstalo. Muž ho obešel a ze všech sil ho kopl do zadku, třikrát, čtyřikrát. Nakonec vytáhl ostrý beduínský nůž s úzkým hrotem a píchl velblouda do kýty. Z rány začala vytékat krev, ale velbloud se ani neohlédl.

Muž pochopil, co se stalo.

Tělo strašlivě vyhladovělého zvířete prostě přestalo pracovat, stejně jako stroj, kterému došlo palivo. Viděl už mnoho velbloudů, kteří padli, třeba na okraji oázy, jež byla obklopena životodárným porostem, a oni si ho ani nevšimli, protože jim chyběla energie na to, aby jedli.

Zbývaly mu ještě dva triky, které mohl zkusit. Jeden – lít mu do nozder vodu, až by se začal dusit; ten druhý – zapálit mu pod zadkem oheň. Ale nemohl se obejít ani bez vody ani bez dříví, a kromě toho ani jedna možnost neměla valnou šanci na úspěch.

Stejně už bylo načase zastavit. Slunce stálo vysoko a prudce sálalo. Začínalo dlouhé saharské léto a polední teplota dosahovala třiačtyřiceti stupňů Celsia ve stínu.

Aniž by sundal z velblouda náklad, otevřel muž vaky a vytáhl stan. Zase se bezděčně rozhlédl; v dohledu nebyl sebemenší stín ani úkryt – všude to bylo stejně zlé. Postavil si stan na vrcholu duny vedle umírajícího velblouda.

Sedl si se zkříženýma nohama do stanového otvoru, aby si uvařil čaj. V písku upravil malé ohniště. Z několika vzácných suchých větviček postavil pyramidu a zapálil oheň.

Když voda v konvici začala vřít, udělal čaj tak, jak jej dělají nomádi: nalil ho do hrnku, přidal cukr, pak ho nalil zpátky do konvice, aby se opět spařil, a to udělal několikrát. Výsledná várka, velice silná a trochu sirupovitá, byla nejpovzbudivějším nápojem na světě.

Sežvýkal několik datlí, díval se na umírajícího velblouda a čekal, až slunce začne klesat. Ke klidu byl vytrénovaný. Touto pouští ušel už hezký kus cesty, víc než tisíc mil. Před dvěma měsíci vyšel z El Agela na středomořském pobřeží v Libyi a putoval pět set mil na jih, přes Gialo a Kufru, do prázdného srdce Sahary. Pak se vydal na východ a překročil hranici Egypta, aniž by ho kdo spatřil. Přejel skalnatou pustinu Západní pouště a poblíž Kharga se obrátil na sever. Nyní už nebyl daleko od cíle. Znal poušť, ale bál se jí – všichni inteligentní lidé se jí báli, dokonce i nomádi, kteří v ní žili celý život. Ale nikdy nedovolil, aby se ho tento strach zmocnil úplně, aby zpanikařil, aby se nervově vyčerpal. Vždycky docházelo ke katastrofám: chybám v navigaci, kvůli kterým jste mohli minout studnu o několik mil; láhve s vodou, které tekly nebo praskaly; očividně zdraví velbloudi, kteří po několika dnech onemocněli. Jediná odpověď na to bylo říct Inšalláh: Je to vůle Boží.

Konečně se slunce začalo sklánět k západu. Podíval se na velblouda a začal přemítat, kolik z jeho nákladu unese. Měl tři malé evropské kufříky, dva těžké a jeden lehký. Všechny byly důležité. Pak tam byl malý vak se šatstvem, sextant, mapy, jídlo a láhev s vodou. Už to bylo hodně: musel se vzdát stanu, čajové soupravy, konvice, kalendáře a sedla.

Svázal všechny tři kufry do rance, nahoru přivázal šaty, jídlo a sextant a všechno stáhl pruhem látky, kterým pak protáhl ruce.

Celé to mohl nést na zádech jako ruksak. A dopředu si volně kolem krku pověsil vak na vodu z kozí kůže.

Byl to těžký náklad.

Před třemi měsíci by ho byl schopen nést celý den, a pak ještě hrát večer tenis, protože byl silný muž, ale poušť ho oslabila. Měl průjem a kůži plnou vředů, ztratil deset, možná třináct kilo. Bez velblouda daleko dojít nemohl.

Vzal do ruky kompas a vykročil.

Šel podle něj cestou necestou, i když se často bránil pokušení odbočit z kurzu a vyhnout se dunám – ale poslední míle navigoval pouhým odhadem a nepatrná chyba ho mohla svést z cesty o osudných několik set yardů. Kráčel pomalými dlouhými kroky. V nic už nedoufal a ničeho se nebál, soustředil se jen na kompas a písek. Snažil se zapomenout na bolest poničeného těla, kladl nohu před nohu automaticky, bezmyšlenkovitě a bez viditelné námahy.

K večeru se ochladilo. Láhev už nebyla tak těžká, protože z ní pil. Snažil se nemyslet na to, kolik v ní zbylo: počítal, že vypil každý den šest pint, a věděl, že už nemá dost na příští den. Nad hlavou mu přeletělo hlučné hejno ptáků. Vzhlédl, zakryl si rukou oči a poznal stepní kury, pouštní ptáky připomínající hnědé holuby, kteří se každé ráno a večer houfují u vody. Letěli stejným směrem, kterým šel, což znamenalo, že jde správně, ale věděl, že dokážou letět za vodou i padesát mil, takže ho to příliš nepovzbudilo.

Jak se poušť ochlazovala, stahovaly se na obzoru mraky. Slunce za ním kleslo níž a změnilo se ve velký žlutý kotouč. O chvíli později se na nachové obloze objevil měsíc.

Uvažoval, že se zastaví. Nikdo nevydrží jít celou noc. Ale neměl stan, deku, rýži ani čaj. A byl si jist, že je blízko studny: podle odhadu by tady někde měla být.

Šel dál. Klid ho konečně začal opouštět. Všechny své síly a znalosti soustředil proti nelítostné poušti a už to začínalo vypadat, že poušť nad ním zvítězí. Vzpomněl si zase na velblouda, kterého nechal za zády, na to, jak si na kopci sedl, klidně a vyčerpaně, a čekal na smrt. Napadlo ho, že on by na smrt nečekal: kdyby to bylo nevyhnutelné, šel by jí vstříc. Pro něho by ty hodiny agonie a šílenství nebyly – to by bylo ponižující. Má svůj nůž.

Při tom pomyšlení se začínal cítit zoufale, a teď už strach potlačit nedokázal. Měsíc zapadl, ale krajina byla ozářena hvězdami.

Uviděl svou matku, jak mu povídá: „Neříkej, že jsem tě nikdy nevarovala!“ Slyšel vlak, který pomalu bafal v rytmu jeho srdce. Malé kameny se na cestě hýbaly jako pelášející krysy. Ucítil pečené jehněčí. Napřímil se a nedaleko uviděl rudou zář ohně, na kterém se peklo maso, a vedle něj malé chlapce, kteří je okusovali z kostí. Stany kolem ohně, velbloudy spásající řídké trnité keře a vzadu vršek studny. Určitě má halucinace. Lidé ve snu k němu poděšeně vzhlédli. Jakýsi vysoký muž vstal a promluvil. Pocestný zatáhl za svou kefíju a částečně tak odkryl obličej.

Vysoký muž k němu vykročil a nevěřícně ho oslovil:

„Bratranče!“

Pocestný pochopil, že to nakonec není iluze, slabě se usmál a zhroutil se.

Když se probudil, na chvíli si myslel, že je zase chlapcem, a že celý jeho dospělý život byl jen snem.

Někdo se dotkl jeho ramene a pronesl: „Vstávej, Achmede,“ v jazyce pouště. Nikdo ho tak už léta neoslovil. Uvědomil si, že je zabalený do hrubé deky a že leží na studeném písku s hlavou ovinutou kefíjou. Otevřel oči a spatřil nádherný východ slunce jako rovnou duhu proti plochému černému obzoru. Do tváře mu vál ledový ranní vítr. V této chvíli opět pocítil všechen ten zmatek a neklid, který zažil, když mu bylo patnáct.

Cítil se úplně ztracen, když se tehdy poprvé probudil v poušti. Myslel si Můj otec je mrtvý a pak Mám nového otce. Hlavou mu běžely útržky súr z koránu smíchané s kousky vyznání, které ho matka stále ještě tajně učila německy. Pamatoval si nedávnou ostrou bolest své pubertální obřízky, následovanou výkřiky veselí a výstřely z pušek mužů, kteří mu blahopřáli, že se konečně stal jedním z nich, opravdovým mužem. Pak jel dlouho vlakem a přemítal, jací budou jeho pouštní bratranci a jestli budou pohrdat jeho bledým tělem a městskými způsoby. Rychle vyšel z nádraží a uviděl dva Araby, usazené vedle svých velbloudů v prachu nádražního prostranství a zahalené do tradičních oděvů, jež je zakrývaly od hlavy až k patě, kromě štěrbiny v kefíje, která odhalovala jenom jejich tmavé, nečitelné oči. Vzali ho ke studni. Bylo to děsivé: nikdo na něj nemluvil, všichni jen gestikulovali. Večer si uvědomil, že tito lidé nemají žádné toalety a byl ve strašných rozpacích. Nakonec se musel zeptat. Chvíli bylo ticho a pak všichni vybuchli smíchy. Vyšlo najevo, že se domnívali, že neumí mluvit jejich řečí, a proto se s ním každý snažil komunikovat jen posunky; a také použil výraz, kterým se ptají na záchod děti, což celou situaci ještě víc zesměšnilo. Někdo mu vysvětlil, že musí jít kousek za kruh stanů a dřepnout si do písku. Potom už se tolik nebál, protože i když to byli tvrdí chlapi, nebyli nepříjemní.

To všechno se mu honilo hlavou, když se díval na svůj první pouštní východ slunce a vrátilo se zpět nyní, o dvacet let později, stejně svěží a bolestivé jako včerejší špatné vzpomínky, se slovy

„Vstávej, Achmede.“

Prudce se posadil a staré myšlenky se rozplynuly stejně rychle jako ranní mraky. Přešel poušť s životně důležitým posláním. Našel studnu a nebyla to halucinace; byli u ní bratranci, jak tady vždycky bývali v tuto roční dobu. Padl k zemi vyčerpáním a oni ho zabalili do přikrývek a nechali spát u ohně. Náhle ho zachvátila prudká panika, když si vzpomněl na svá vzácná zavazadla – měl je ještě u sebe, když přišel? – a pak je uviděl, hezky srovnaná u nohou.

Ishmael seděl na bobku vedle něj. Bývalo to tak vždycky, po celý rok, který tito chlapci strávili spolu v poušti, Ishmael ráno vždycky vstal první. Teď řekl: „Velké starosti, bratranče.“

Achmed přikývl. „Je válka.“

Ishmael mu nabídl malou ozdobnou misku s vodou. Achmed ponořil do vody prsty a opláchl si oči. Ishmael odešel a Achmed vstal.

Jedna z žen, tichá a úslužná, mu podala čaj. Bez poděkování si ho od ní vzal a rychle ho vypil. Snědl něco studené vařené rýže, zatímco kolem něj pokračovalo stavění tábora. Zdálo se, že tato část rodiny je stále ještě zámožná: bylo tu několik sluhů, hodně dětí a víc než dvacet velbloudů. Ovce kolem tvořily jen část stáda – zbytek se pásl pár mil odtud. Tam bylo taky několik velbloudů. V noci se potulovali, hledali potravu a ačkoliv měli svázané přední nohy, někdy se zatoulali dost daleko. Naháněli je mladší hoši, tak jako to kdysi dělával on s Ishmaelem. Zvířata neměla jména, ale Ishmael je všechna znal i s jejich minulostí. Říkával: „Toto je samec, kterého dal můj otec svému bratru Abdelovi v roce, kdy zemřelo mnoho žen, a samec zchroml, takže otec dal Abdelovi jiného a tohoto si vzal zpátky. Stále ještě kulhá, vidíš?“ Achmed si s velbloudy dobře rozuměl, ale nikdy si k nim neosvojil postoj, jaký měli nomádi: vzpomněl si, jak včera nezapálil pod umírajícím velbloudem oheň. Ishmael by to udělal.

Achmed dosnídal a vrátil se k zavazadlům. Kufry nebyly zamčené. Otevřel ten vrchní, malý a kožený; když se podíval na vypínače a číselníky malé přenosné vysílačky, šikovně zabudované do hranaté skříňky, vytanula mu náhle v mysli živá vzpomínka jako film: uspěchaný frenetický Berlín, stromy lemovaná ulice s názvem Tirpitzgasse, čtyřposchoďová budova z pískovce, bludiště chodeb a schodišť; předpokoj se dvěma sekretářkami, kancelář spoře zařízená stolem, pohovkou, skříňkou na spisy, malou postelí, japonskou kresbou usmívajícího se démona a podepsanou fotografií Franka na zdi. A za kanceláří balkon na Landwehr Canal, pár jezevčíků a předčasně zešedivělý admirál, který pronesl: „Rommel chce, abych nasadil agenta do Káhiry.“

V kufru byla taky kniha, román v angličtině. Achmed četl lenivě první řádek: „V noci na dnešek se mi znovu zdálo o Manderley.“ Z knížky vypadl přeložený kus papíru. Achmed ho opatrně zvedl a vrátil zpátky. Knihu zavřel, uložil zpět a zaklapl víko.

Ishmael stál vedle něho. Zeptal se:

„Byla to dlouhá cesta?“ Achmed přikývl.

„Šel jsem z El Agela, v Libyi.“ Ta jména bratranci nic neříkala.

„Přišel jsem od moře.“

„Od moře!“

„Ano.“

„Sám?“

„Měl jsem několik velbloudů, když jsem vyrazil.“

Ishmael byl ohromený: ani nomádi nepodnikali tak dlouhé cesty a sám nikdy moře neviděl. Řekl: „Ale proč?“

„Má to co dělat s touto válkou.“

„Dvě bandy Evropanů bojují proti sobě kvůli tomu, kdo bude sedět v Káhiře – proč by se o to měli starat synové pouště?“

„Lidé mé matky jsou ve válce,“ odpověděl Achmed.

„Člověk by měl následovat svého otce.“

„A když má otce dva?“ Ishmael pokrčil rameny.

Chápal, že je někdy těžké se rozhodnout.

Achmed zvedl zavřený kufr. „Můžu si ho nechat u tebe?“

„Ano.“ Ishmael zvedl kufřík. „Kdo vyhraje válku?“

„Lidé mojí matky. Jsou jako nomádi – hrdí, krutí a silní.

Ovládnou svět.“ Ishmael se usmál.

„Achmede, ty jsi vždycky věřil v pouštního lva.“

Achmed si vzpomněl: ve škole se učili, že na poušti byli kdysi lvi, a že je možné, že několik jich přežilo skrytých v horách, kde se živili divokými ovcemi, fenky a vysokou. Ishmael tomu nevěřil. Oběma se to zdálo strašně důležité, málem se rozhádali. Achmed se zašklebil.

„Pořád věřím v pouštního lva.“

Bratranci se na sebe podívali. Už to bylo pět let, co se naposledy setkali. Svět se změnil. Achmed přemýšlel o věcech, které by mu mohl vyprávět: rozhodující setkání v Bejrútu v roce 1938, cesta do Berlína, odvážný kousek v Istanbulu… Ale nic z toho by bratranci nic neříkalo – a Ishmael asi stejně přemýšlel o událostech svých posledních pěti let. Přilnuli k sobě už v době, kdy spolu jako chlapci šli na pouť do Mekky, ale nikdy si neměli o čem povídat.

Po chvíli se Ishmael obrátil a odnesl kufr do svého stanu. Achmed zašel pro misku s trochou vody. Otevřel další cestovní vak a vytáhl z něj malý kousek mýdla, štětku, zrcátko a břitvu. Zapíchl zrcátko do písku, upravil si ho a začal si z hlavy odmotávat kefíju.

Pohled na vlastní obličej v zrcátku ho šokoval.

Vysoké, jindy čisté čelo měl pokryté boláky. Oči plné bolesti lemovaly v koutcích spousty vrásek. Hezké tváře zarostly zacuchanými a neupravenými tmavými vousy a pokožka na velkém plném nose byla červená a rozpukaná. Otevřel rty plné puchýřků a uviděl, že své hezké rovné zuby má špinavé a skvrnité.

Rozpěnil štětkou mýdlo a začal se holit.

Postupně se začal objevovat starý obličej. Byl spíš výrazný než hezký a normálně měl, jak zpozoroval v nestřežených okamžicích, lehce prostopášný výraz; teď byl ale úplně zničený. Přinesl si pro tuto chvíli s sebou přes těch několik set mil pouští malou lahvičku vody po holení, ale teď ji nepoužil, protože věděl, že by to nesnesitelně pálilo. Dal ji malé holčičce, která ho pozorovala, a ta s ní odběhla, moc potěšená dárkem.

Zanesl vak do Ishmaelova stanu a vystrnadil z něj ženy. Odložil pouštní oblečení, oblékl si bílou evropskou košili, proužkovanou vázanku, šedé ponožky a hnědý kostkovaný oblek. Když se pokusil obout si boty, zjistil, že má oteklé nohy: bylo velice bolestivé pokoušet se je nacpat do nové tvrdé kůže. Nemohl ale mít na sobě evropský oblek a improvizované sandály z pneumatiky, které nosil v poušti. Nakonec boty zahnutým nožem nařízl a nechal je nezavázané.

Chtěl víc: horkou koupel, ostříhat vlasy, chladivý tišící krém na boláky, hedvábnou košili, zlatý náramek, vychlazenou láhev šampaňského a něžnou přítulnou ženu. Ale na to si bude muset ještě počkat.

Když se vynořil ze stanu, kočovníci na něj hleděli, jako by byl cizinec. Zvedl svůj vak a potěžkal dva zbývající kufry, jeden těžký, druhý lehký. Ishmael k němu přistoupil a podal mu láhev na vodu z kozí kůže.

Bratranci se objali.

Achmed vytáhl z kapsy saka peněženku a zkontroloval si doklady. Když si prohlížel svůj průkaz, uvědomil si, že znovu je Alexandrem Wolffem, věk 34, z Villy les Oliviers, Garden City, Káhira, byznysman, rasa – Evropan.

Nasadil si klobouk, popadl kufry a vyrazil do chladného rozbřesku, aby ušel pouští těch posledních pár mil k městu.

Dlouhá, starobylá karavanní cesta, po které šel Wolff od oázy k oáze přes rozlehlou prázdnou poušť, vedla horským průsmykem a konečně splynula s obyčejnou moderní silnicí. Silnice vypadala, jako by bůh namaloval na mapě čáru. Na jedné straně se zvedaly žluté, prašné a vyprahlé kopce, zatímco na druhé se rozprostírala bujná bavlníková pole, díky zavodňovacím příkopům připomínající šachovnici. Rolníci, sehnutí nad svou úrodou, měli na sobě galábije, košilové šaty z pruhované bavlny, namísto těžkých ochranných šatů nomádů. Když tak šel po silnici na sever, vdechoval vlhký chladný vánek od Nilu a pozoroval přibývající známky městské civilizace, začal se Wolff cítit zase jako člověk. Rolníci roztroušení po okolních polích už přestali vypadat jako dav. Konečně uslyšel motor jakéhosi auta a věděl, že je v bezpečí.

Vozidlo se k němu blížilo od Asijútu, od města. Viděl, jak k němu jede obloukem, a rozpoznal vojenský džíp. Když přijel blíž, zahlédl, že muži uvnitř mají na sobě britské uniformy, a uvědomil si, že jednomu nebezpečí unikl, jen aby čelil jinému.

Rozvážně se uklidnil. Mám plné právo tady být, pomyslel si. Narodil jsem se v Alexandrii. Jsem národností Egypťan. Mám dům v Káhiře. Všechny mé dokumenty jsou pravé. Jsem zámožný muž, Evropan a německý špion za nepřátelskou frontou –

Džíp se skřípotem zastavil v mraku prachu. Jeden z mužů vyskočil ven. Na ramenou košile uniformy měl tři látkové hvězdičky – kapitán. Vypadal velice mladě a trochu kulhal.

Zeptal se: „Odkud k čertu jdete?“

Wolff položil kufry a škubnutím palce ukázal přes rameno.

„Na cestě v poušti se mi pokazilo auto.“

Kapitán přikývl, okamžitě vysvětlení přijal: nikdy by ani jeho, ani nikoho jiného nenapadlo, že by sem Evropan mohl přijít pěšky až z Libye. Požádal: „Rád bych se podíval na vaše doklady, prosím.“

Wolff mu je podal. Kapitán je prozkoumal a pak se na něj znovu podíval. Wolffovi blesklo hlavou: něco prosáklo z Berlína a teď po mně jde každý důstojník v Egyptě, nebo od doby, co jsem tady byl naposledy, vyměnili dokumenty a ty moje jsou teď neplatné, nebo –

„Zdá se, že je vše v pořádku, pane Wolffe,“ kývl kapitán. „Jak dlouho už jdete?“

Wolff si uvědomil, že jeho zpustošený zjev může vyvolat užitečnou účast jiného Evropana.

„Od včerejšího odpoledne,“ řekl s únavou, která nebyla vůbec předstíraná. „Trochu jsem zabloudil.“

„Vy jste byl venku celou noc?“ Kapitán si lépe prohlédl Wolffovu tvář. „Pane bože, věřím, že ano. Raději byste se měl svézt s námi.“ Obrátil se k džípu. „Desátníku, vezměte pánovy kufry.“

Wolff otevřel ústa, aby protestoval, ale pak je zase rychle zavřel. Muž, který šel celou noc, by byl jenom rád, kdyby mu někdo vzal zavazadla. Kdyby odmítl, nejenže by to znehodnotilo jeho příběh, ale ještě by to mohlo obrátit pozornost k zavazadlům. Když desátník ukládal zavazadla do zadního prostoru džípu, Wolff si s hrůzou uvědomil, že se ani neobtěžoval je zamknout. Jak jsem mohl být tak stupidní? myslel si. Odpověď znal. Byl ještě pořád naladěný na život v poušti, kde máte štěstí, když nějaké lidi potkáte jednou za týden a poslední věc, kterou by chtěli, by bylo ukrást vysílačku, která se musí zapínat do zásuvky. Smysly měl zaměřené na nesprávné věci: sledoval pohyb slunce, vdechoval vzduch, aby ucítil vodu, měřil vzdálenost, kterou ušel, a pozoroval horizont, jako kdyby hledal osamělý strom, v jehož stínu by si v horkém dnu mohl odpočinout. Teď na to všechno musel zapomenout a místo toho myslet na policisty, papíry, zámky a lži.

Rozhodl se, že si bude dávat větší pozor, a nastoupil do džípu. Kapitán si sedl vedle něj a přikázal řidiči: „Zpátky do města.“

Wolff se rozhodl, že svůj příběh trochu podepře. Když se džíp na prašné cestě otočil, optal se: „Nemáte trochu vody?“

„Samozřejmě.“ Kapitán sáhl pod sedadlo a vytáhl plechovou láhev pokrytou plstí, jako bývá velká láhev s whisky. Odšrouboval zátku a podal ji Wolffovi.

Wolff pil hltavě, vypil nejméně půl litru.

„Díky,“ řekl a vrátil ji.

„Vy jste měl ale žízeň. Není divu. Ach, mimochodem – já jsem kapitán Newman.“ Napřáhl ruku.

Wolff jí potřásl a přitom si muže prohlédl. Byl mladý – hádal mu něco přes dvacet – se svěžím obličejem, chlapeckým čelem a ochotným úsměvem, v jeho chování už ale byla unuděná zralost, kterou brzy získávají muži na frontě. Wolff se zeptal: „Byl jste v boji?“

„V pár.“ Kapitán Newman se dotkl kolena. „Koupil jsem to do nohy, v Cyrenaice, proto mě poslali do tohoto zapadákova.“ Zašklebil se. „Nemůžu upřímně říct, že prahnu po návratu do pouště, ale rád bych dělal něco trochu užitečnějšího než sloužit stovky mil od bojiště. Jediné boje, které tady vidíme, jsou mezi křesťany a muslimy ve městě. Odkud máte ten přízvuk?“

Náhlá otázka, nesouvisející s předchozím tématem, Wolffa překvapila. Určitě to bylo záměrné, myslel si, kapitán Newman byl bystrý mladý muž. Naštěstí měl připravenou odpověď. „Moji rodiče byli Búrové, kteří přišli z jižní Afriky do Egypta. Doma se mluvilo afrikánsky a arabsky.“ Znejistěl, nervózní z obavy, aby nepůsobil dojmem, že to chce vysvětlovat příliš horlivě, a nezašel tak moc daleko. „Jméno Wolff je původem holandské; já byl pokřtěn Alex po městě, kde jsem se narodil.“

Vypadalo to, že Newman projevil zájem ze zdvořilosti. „Co vás sem přivedlo?“

Wolff byl připraven i na to. „Mám nějaké obchodní záležitosti v několika městech v Horním Egyptě.“ Usmál se. „Rád je překvapuji nečekanými návštěvami.“

Právě vjížděli do Asijútu. Na egyptské poměry to bylo velké město s továrnami, nemocnicemi, muslimskou univerzitou, známým klášterem a asi šedesáti tisíci obyvateli. Wolff už už chtěl požádat, aby ho vysadili u nádraží, když ho Newman před tou to chybou zachránil. „Potřebujete autodílnu,“ usoudil. „Zavezeme vás k Nasifovi, má odtahový vůz.“

Wolff se přinutil říct: „Děkuji.“ Polkl nasucho. Pořád ještě nemyslel dost ruchle a dost soustředěně. Kéž bych se mohl dát dohromady, myslel si; to ta zatracená poušť, ta mě tak zpomalila. Podíval se na hodinky. Mohl si odbýt tu frašku v dílně a stále ještě chytit vlak do Káhiry. Myslel na to, co bude dělat. Bude muset jít dovnitř, protože Newman ho bude sledovat. Pak vojáci odjedou. Bude se muset zajímat o nějaké náhradní součástky pro své auto nebo něco podobného a teprve pak odejít k nádraží.

Když bude mít štěstí, Nasif a Newman nikdy nebudou porovnávat, co se dozvěděli o Alexu Wolffovi.

Džíp projížděl rušnými, úzkými ulicemi. Známý obrázek egyptského města Wolffa potěšil: veselé bavlněné šaty, ženy s ranci na hlavě, příliš horliví policajti, drsní chlapíci ve slunečních brýlích, maličké krámky v rušných uličkách, stánky, oprýskaná auta a plně naložení osli. Zastavili před řadou budov z hliněných cihel. Silnice byla napůl zatarasená starým náklaďákem a zbytky vybrakovaného fiatu. Jakýsi malý chlapec seděl na zemi před vchodem a něco dělal s francouzským klíčem na bloku motoru.

Newman se omlouval: „Bohužel vás tady budu muset opustit; to víte, povinnosti volají.“

Wolff mu potřásl rukou. „Byl jste velice laskav.“

„Nerad vás tady jen tak nechávám,“ pokračoval Newman.

„Máte za sebou těžké chvíle.“ Na okamžik se zamračil, ale pak se mu obličej zase vyjasnil. „Už vím, co udělám – nechám tady s vámi desátníka Coxe, aby se o vás postaral.“

Wolff se snažil namítat: „Jste moc laskav, ale opravdu –“ Newman ho vůbec neposlouchal. „Vezměte mu zavazadla, Coxi, a hoďte sebou. Chci, abyste se o něj postaral – a nic nenechávejte na těch arabáších, jasný?“

„Ano, pane!“

Wolff tiše zasténal. Teď se zpozdí ještě víc, než se mu podaří zbavit se desátníka. Laskavost kapitána Newmana mu začínala být nepříjemná – byl to snad úmysl?

Wolff s Coxem vystoupili a džíp odjel. Wolff vešel do Nasifovy dílny a Cox ho následoval se zavazadly.

Nasif byl usměvavý mladý muž ve špinavé galábiji a zrovna něco prováděl s autobaterií při světle olejové lampy. Promluvil na něj anglicky. „Chcete si půjčit prima auťák? Můj bratr má bentley –“

Wolff ho přerušil rychlou egyptskou arabštinou. „Porouchalo se mi auto. Prý máte odtahový vůz.“

„Ano. Můžeme hned vyrazit. Kde je vaše auto?“

„Na cestě v poušti, čtyřicet nebo padesát mil odtud. Je to ford. Ale my s vámi nepojedeme.“ Vytáhl peněženku a podal Nasifovi anglickou librovou bankovku. „Až se vrátíte, najdete mě v hotelu Grand u nádraží.“

Nasif si rychle vzal peníze. „Dobrá! Hned vyjíždím!“

Wolff odměřeně přikývl a otočil se. Když vycházel z dílny s Coxem v patách, přemýšlel o následcích této krátké rozmluvy s Nasifem. Mechanik pojede s odtahovým vozem do pouště a bude hledat jeho auto. Nakonec se vrátí do hotelu Grand s tím, že ho nenašel. Dozví se, že Wolff odjel. Usoudí, že byl za tento promarněný den slušně zaplacen, ale to mu nezabrání, aby nejrůznějším lidem nevyprávěl historku o zmizení forda a jeho řidiče. Pravděpodobně se všechno donese, dříve či později, kapitánu Newmanovi. Newman možná nebude přesně vědět, co si o tom má myslet, ale určitě bude mít pocit, že tady něco nehraje a že by se to celé mělo prošetřit.

Wolffovi se dost zhoršila nálada, když si uvědomil, že jeho plán nepozorovaně proniknout do Egypta může selhat.

Musí zachránit, co se dá. Podíval se na hodinky. Pořád má ještě čas chytit vlak. Mohl by se Coxe zbavit v hale hotelu a jestli si pak pospíší, může si ještě dát něco k jídlu a pití.

Cox byl malý tmavý muž s jakýmsi venkovským anglickým přízvukem, který Wolff nemohl rozpoznat. Vypadal, že je tak ve Wolffově věku, a protože byl pořád ještě desátníkem, nebyl zřejmě moc bystrý. Když kráčeli přes Midan el-Mahatta, zeptal se: „Znáte tohle město, pane?“

„Už jsem tady byl,“ odpověděl Wolff.

Vešli do Grandu. Se svými šestadvaceti pokoji to byl ten větší ze dvou hotelů ve městě. Wolff se obrátil na Coxe: „Děkuji vám, desátníku. Myslím, že se můžete vrátit ke své práci.“

„Žádný spěch, pane,“ odpověděl Cox. „Zanesu vám zavazadla nahoru.“

„Určitě tady mají nosiče –“

„Já bych jim na vašem místě nevěřil, pane.“

Situace stále více připomínala noční můru nebo frašku, ve které ho lidé s dobrým úmyslem nutili chovat se kvůli jedné malé lži stále nesmyslněji. Znovu začal přemítat, jestli to všechno byla náhoda, a náhle ho napadlo něco hodně absurdního – že možná všechno vědí a prostě si s ním hrají.

Přestal o tom uvažovat a snažil se Coxovi odpovědět co možná nejzdvořileji: „Děkuji.“

Obrátil se k pultu a požádal o pokoj. Znovu se podíval na hodinky: zbývalo mu patnáct minut. Rychle vyplnil formulář, uvedl vymyšlenou adresu v Káhiře – bylo možné, že kapitán Newman zapomněl pravou adresu z jeho dokumentů a Wolff nechtěl zanechat žádnou stopu.

Núbijský portýr je vedl nahoru do pokoje. Wolff mu dal u dveří spropitné. Cox položil kufry na postel.

Wolff vytáhl peněženku; Cox možná taky čeká spropitné. „Nu, desátníku,“ začal, „moc jste mi pomohl –“

„Pomůžu vám ještě vybalit, pane. Kapitán říkal, abych nic nenechával na těch arabáších.“

„Ne, děkuji vám,“ odmítl ho pevně Wolff. „Chci si hned lehnout.“

„Jděte si lehnout,“ trval velkoryse na svém Cox. „Budu s tím za chvíli –“

„Neotvírejte to!“

Cox zvedal víko kufru. Wolff rychle sáhl do saka a myslel si Zatracenej chlap a To mi byl čert dlužen a Měl jsem to zamknout a Podaří se mi to udělat tiše? Malý desátník zíral na úhledné svazky nových anglických bankovek, které zaplňovaly malý kufřík.

„Ježíši Kriste, vy jste ale v balíku!“ Když Wolff vykročil, napadlo ho, že Cox možná ještě nikdy v životě tolik peněz pohromadě neviděl. Cox se začal otáčet a přitom se ptal: „Co chcete s tím vším –“ Wolff vytáhl děsivý zahnutý beduínský nůž a když se podíval Coxovi do očí, zaleskl se mu v ruce. Cox couvl a otevřel ústa k výkřiku; a pak čepel, ostrá jako břitva, zajela hluboko do měkkého masa jeho krku a výkřik strachu se rozplynul do krvavého bublání. Pak skonal; a Wolff necítil nic, jenom zklamání.

2

Byl květen a vál chamís, horký prašný vítr z jihu. William Vandam stál pod sprchou a v depresi si pomyslel, že toto je jediná chvíle z celého dne, kdy může cítit chlad. Zastavil vodu a rychle se osušil. Pobolívalo ho celé tělo. Předchozí den hrál kriket, poprvé po několika letech. Zpravodajská služba generálního štábu zorganizovala zápas, kde proti nim hráli doktoři z polní nemocnice – vyzvědači proti mastičkářům, jak se jim říkalo – a Vandam, který chytal na čáře, byl úplně na roztrhání, jak je honili po celém hřišti. Teď musel přiznat, že není v dobré kondici. Gin mu ubral na síle, cigarety zkrátily dech a měl příliš starostí, než aby se mohl soustředit na hru tak, jak si to vyžadovala.

Zapálil si cigaretu, rozkašlal se a pak se začal holit. Vždycky při holení kouřil – byl to jediný způsob, o kterém věděl, jak se zbavit nudy z nevyhnutelných denních povinností. Před patnácti lety přísahal, že jakmile odejde z armády, nechá si narůst vousy, ale ve službě byl pořád.

Oblékl se do všední uniformy: humpolácké sandály, ponožky, safari košili a khaki krátké kalhoty se záložkami, které se mohly spustit a zapnout pod koleny jako ochrana proti moskytům. Nikdo je ale takto nepoužíval a mladší důstojníci si je obyčejně uřízli, protože vypadaly směšně.

Vedle postele stála na zemi prázdná láhev od ginu. Vandam se na ni podíval a pocítil nad sebou znechucení: bylo to poprvé, co si tu zatracenou flašku vzal do postele. Zvedl ji, zavřel a hodil do koše na odpadky. Pak sešel dolů.

Gaafar byl v kuchyni a vařil čaj. Vandamův sluha byl starší Kopt s pleší, štrachavou chůzí a přáním být anglickým majordomem. Tím nikdy být nemohl, ale měl v sobě určitou důstojnost a byl čestný. Vandam věděl, že tyto vlastnosti nejsou mezi egyptskými domácími sluhy běžné.

Zeptal se: „Je Billy nahoře?“

„Ano, pane, hned přijde dolů.“

Přikývl. Na kamnech bublal malý kastrůlek s vodou. Dal do ní vařit vajíčka a nastavil budík. Ukrojil dva krajíce typického anglického chleba a udělal toasty. Namazal je máslem, nakrájel na proužky, z vody vytáhl vajíčka a usekl jim špičky.

Billy přišel do kuchyně a pozdravil: „Dobré ráno, tati.“

Vandam se na svého desetiletého syna usmál. „Dobré. Snídaně je na stole.“

Chlapec se pustil do jídla. Vandam se se šálkem čaje posadil naproti němu a pozoroval ho. Billy vypadal poslední dobou po ránu často unaveně. Kdysi při snídani jen kvetl. Špatně spí? Nebo se prostě jeho metabolismus začal podobat metabolismu dospělých? Možná to bylo způsobeno tím, že byl dlouho vzhůru, když četl při baterce pod dekou detektivky.

Lidé říkali, že Billy je podobný otci, ale Vandam žádnou podobu neviděl. Nicméně viděl stopy Billyho matky: šedé oči, hebkou pleť a jemně pohrdavý výraz, který se mu objevoval ve tváři, kdykoliv ho něco naštvalo.

Vandam vždycky připravoval snídani pro svého syna. Sluha byl samozřejmě schopný se o Billyho dobře postarat a většinu času to také dělal, ale Vandam měl tento malý rituál rád. Často to bývala jediná chvíle, kdy byli s Billym za celý den spolu. Moc nemluvili – Billy jedl a Vandam kouřil – ale nevadilo jim to: důležité bylo, že byli na začátku každého dne chvíli spolu.

Po snídani si Billy vyčistil zuby a Gaafar mezitím vytáhl ven motorku. Billy se vrátil se školní čepicí na hlavě a Vandam si nasadil tu svou od uniformy. A tak jako každý den si navzájem zasalutovali. Billy řekl: „Dobře, pane – pojďme vyhrát válku.“

A tak šli.

Kancelář majora Vandama byla v Gray Pillars, jedné ze skupin budov obehnaných plotem s ostnatým drátem, jež tvořily vrchní velitelství Středního východu. Když tam přišel, na stole ležela zpráva o jednom případu. Usedl, zapálil si cigaretu a začal číst.

Zpráva přišla z Asijútu, tři sta mil na jih, a Vandam nejdřív nechápal, proč byla určena pro zpravodajskou službu. Hlídka vzala nějakého evropského stopaře, který později zavraždil desátníka nožem. Tělo bylo objeveno minulou noc, téměř okamžitě poté, co se zjistilo, že se desátník pohřešuje, ale až několik hodin po jeho smrti. Muž, který odpovídal popisu vraha, si na nádraží koupil lístek do Káhiry, ale než se tělo našlo, vlak tam dojel a vrah zmizel ve městě.

Ani stopa po nějakém motivu.

Egyptská policie a britská vojenská policie už budou vyšetřovat v Asijútu a jejich kolegové v Káhiře se budou stejně jako Vandam dozvídat detaily dnes ráno. Z jakého důvodu se tím má zabývat zpravodajská služba?

Vandam se zamračil a opět se zamyslel. Evropan je zastaven v poušti. Říká, že se mu rozbilo auto. Ubytuje se v hotelu. Ten opouští o pár minut později a chytá vlak. Auto není nalezeno. Tu noc je v hotelovém pokoji objeveno tělo vojáka.

Proč?

Vandam šel k telefonu a zavolal Asijút.

Trvalo chvíli, než vojenská telefonní centrála našla kapitána Newmana. Nakonec se jí to ale podařilo, našla ho ve zbrojnici a přišel k telefonu.

Vandam nadhodil: „Vypadá to, jako kdyby ten desátník na něco přišel… přišel na něco, na co neměl.“

„To mě taky napadlo, pane,“ souhlasil Newman. Jeho hlas zněl mladě. „Proto jsem taky hned poslal zprávu na zpravodajskou službu.“

„Uvažujete správně. Řekněte mi, jakým dojmem na vás působil ten muž?“

„Byl to vysokej chlapík –“

„Váš popis tady mám – šest stop, 75 kilo, tmavé vlasy a oči – ale to mi nic neřekne o tom, jaký je.“

„Rozumím. No, abych byl upřímný, nejdřív jsem ho ani v nejmenším nepodezíral. Všechno vypadalo v pořádku, odpovídalo to jeho příhodě o rozbitém autě na cestě v poušti, a vůbec vypadal jako slušný člověk: běloch, dobře oblečený, mluvil celkem dobře, s přízvukem – řekl, že je holandský nebo spíš afrikánský. Jeho doklady byly v naprostém pořádku – stále ještě jsem přesvědčený, že byly pravé.“

„Ale…?“

„Řekl, že má nějaké obchodní záležitosti v Horním Egyptě.“

„Celkem pravděpodobné.“

„Ano, ale nezapůsobil na mě jako typ lidí, kteří tráví celý svůj život tím, že investují do několika obchodů, malých továren a bavlnářských farem. Vypadal spíš na kosmopolitu, kdyby měl peníze na investice, určitě by byly u nějakého londýnského makléře nebo ve švýcarské bance. Prostě to nebyl žádný troškař… Je to velice mlhavé, ale víte, co tím myslím?“

„Samozřejmě.“ Newman mluvil jako bystrý chlapík, pomyslel si Vandam. Co dělá v zastrčeném Asijútu?

Newman pokračoval: „A pak mě napadlo, že se prostě jen tak objevil v poušti a já vlastně ani nevěděl, odkud mohl přijít… tak jsem řekl ubohému starému Coxovi, aby s ním zůstal, pod záminkou, že mu chci pomoct, abych se ujistil, že nepráskne do bot dřív, než stačíme jeho příběh prošetřit. Měl jsem ho samozřejmě zadržet, ale upřímně, pane, v té době jsem měl jen velice nepatrné podezření –“

„Nemyslím, že vás někdo může obviňovat, kapitáne. Udělal jste dobře, že jste si zapamatoval jméno a adresu z dokladů. Alex Wolff, Villa les Oliviers, Garden City, je to správně?“

„Ano, pane.“

„Dobrá, informujte mne, když u vás bude něco nového, ano?“

„Ano, pane.“ Vandam zavěsil.

Newmanovo podezření se shodovalo s jeho vlastními instinkty ohledně této vraždy. Rozhodl se, že si promluví se svým bezprostředním nadřízeným. Opustil kancelář a zprávu o případu si vzal s sebou.

Rozvědka generálního štábu byla řízena brigádním generálem ve funkci velitele vojenského zpravodajství. VVZ měl dva zástupce – ZV̌VZ (O) – pro operační oddělení – ZV̌VZ (ZS) – pro zpravodajskou službu. Zástupci byli plukovníci. Vandamův šéf, podplukovník Bogge, patřil pod ZV̌VZ (ZS). Bogge byl odpovědný za osobní bezpečnost a většinu svého času trávil řízením cenzorního aparátu. Vandamovou starostí bylo zabezpečit únik informací jiným způsobem než dopisy. On a jeho muži měli několik set agentů v Káhiře a Alexandrii; ve většině klubů a barů byli číšníci, které měl na výplatní listině, dále měl informátory mezi místními zaměstnanci důležitých arabských politiků, pro Vandama pracoval komorník krále Farúka a rovněž nejbohatší zloděj v Káhiře. Zajímal se o to, kdo příliš mluví a kdo naslouchá. Mezi naslouchajícími byli jeho hlavním cílem arabští nacionalisté. Zdálo se ale možné, že tajemný muž z Asijútu představuje jiný druh hrozby.

Vandamova válečná kariéra se prozatím vyznačovala jedním působivým úspěchem a jedním velkým selháním. Selhání se událo v Turecku. Rašíd Alí tam utekl z Iráku. Němci jej chtěli z Turecka dostat a použít k propagandě; Britové ho chtěli držet v ústraní a Turci, žárliví na svou neutralitu, nechtěli nikoho urazit. Vandamovou prací bylo zajistit, že Alí zůstane v Istanbulu, ale Alí si vyměnil šaty s německým agentem a vyklouzl ze země Vandamovi přímo před nosem. O několik dnů později pronášel propagandistické řeči ke Střednímu východu v nacistickém rozhlase. Vandam svoje selhání poněkud odčinil v Káhiře. Londýn mu sdělil, že je důvod k domněnce, že zde došlo k velkému úniku informací. Po třech měsících důkladného vyšetřování Vandam objevil, že vysoce postavený americký diplomat posílal do Washingtonu zprávy v ne příliš bezpečném kódu. Kód byl změněn, únik informací zastaven a Vandam byl povýšen na majora.

Kdyby byl civilistou nebo dokonce vojákem v míru, byl by na svůj triumf hrdý, s neúspěchem by se smířil a řekl by si: „Jednou člověk vyhraje, jednou prohraje.“ Ale ve válce důstojníkova chyba zabíjí lidi. Následkem aféry Rašída Alího byl zavražděn jeden agent, žena, což si Vandam nedokázal odpustit.

Zaklepal na dveře podplukovníka Boggeho a vešel dovnitř. Reggie Bogge byl malý rozložitý muž něco přes padesát, s neposkvrněnou uniformou a napomádovanými černými vlasy. Nervózně pokašlával vždy, když nevěděl, co přesně říct, což bývalo často. Seděl za obrovským vyřezávaným stolem – větším, než měl jeho ředitel – a probíral se věcmi, které měl na něm rozložené. Vždycky raději mluvil než pracoval, a tak pokynul Vandamovi, aby se posadil. Zvedl jasně červený kriketový míček a začal si ho přehazovat z ruky do ruky. „Včera jste hrál dobře,“ spustil.

„Vy jste taky nebyl špatný,“ opáčil Vandam. Byla to pravda: Bogge byl jediný slušný hráč v týmu zpravodajské služby a jeho pomalé falšované míče se proměnily během 42 kol ve 4 branky.

„Ale vyhrajeme válku?“

„Obávám se, že máme zatraceně špatné zprávy.“ Ranní porada se ještě nekonala, ale Boggemu se informace vždycky donesly ještě před ní. „Očekávali jsme, že Rommel zaútočí na linii Gazala. Měli jsme to vědět lépe – kolegové nikdy nejednají čestně a férově. Obešel naše jižní křídlo, obsadil velitelství Sedmé obrněné divize a zajal generála Messervyho.“

Byl to tíživý a dobře známý příběh a Vandam se najednou cítil vyčerpaný. „Taková jatka.“

„Naštěstí se mu nepodařilo proniknout až na pobřeží, takže neodřízl divize na linii Gazala. Přesto…“

„Přesto, kdy ho zastavíme?“

„O moc dál se nedostaneme.“ Byla to hloupá poznámka: Bogge se prostě nechtěl přidat ke kritice generálů. „Co máte?“

Vandam mu podal zprávu o případu. „Navrhuji, že si to osobně vezmu na starost.“

Bogge si přečetl papír a pak bezvýrazně vzhlédl. „Nevidím v tom žádný smysl.“

„Vypadá to na nějaké odhalení.“

„Eh?“

„Pro vraždu neexistuje žádný motiv, takže můžeme jenom spekulovat,“ vysvětloval Vandam. „Je tady jedna možnost: stopař nebyl tím, za koho se vydával a desátník na to přišel, a tak stopař desátníka zabil.“

„Že nebyl tím, za koho se vydával – myslíte, že to byl špion?“ Bogge se zasmál. „Jak si myslíte, že se dostal do Asijútu – padákem? Nebo pěšky?“

To je právě ten problém – vysvětlovat něco Boggeovi, pomyslel si Vandam. Musí každou myšlenku zesměšnit, čímž ospravedlňuje fakt, že sám nic nevymyslí.

„Není možné, aby tam proklouzlo nějaké malé letadlo. A ani není možné přejít poušť.“

Bogge hodil zprávu přes svůj veliký stůl.

„Podle mě je to velice nepravděpodobné,“ usekl. „Neztrácejte s tím čas.“

„Dobře, pane.“ Vandam zvedl zprávu ze země a potlačil známý nával bezmocného vzteku. Rozhovor s Boggem byl vždycky soutěží kdo s koho a bylo moudré se jí nezúčastňovat. „Požádám policii, aby nás o svém postupu informovala – kopie zpráv a tak dále, jen pro založení.“

„Ano.“ Bogge nikdy neodmítal, aby mu lidé posílali kopie na založení; umožňovalo mu to strkat nos do věcí, aniž by musel přijmout jakoukoli odpovědnost. „Poslouchejte, což takhle zorganizovat nějaký kriketový trénink? Včera jsem si všiml, že tam měli sítě a pálky. Rád bych dostal náš tým do formy a uspořádal nějaké zápasy.“

„Dobrý nápad.“

„Popřemýšlejte, jestli byste mohl něco zorganizovat, ano?“

„Ano, pane.“ Vandam vyšel ven.

Cestou zpátky do své kanceláře přemýšlel, kde se stala chy ba ve vedení britské armády, že mohla povýšit na podplukovníka tak hloupého člověka, jakým byl Reggie Bogge. Vandamův otec, za první světové války desátník, rád říkával, že britští vojáci byli „lvi vedení osly“. Někdy si Vandam myslel, že je to stále ješ tě pravda. Ale Bogge nebyl pouze hloupý. Občas se rozhodoval špatně, protože nebyl dost chytrý, aby se rozhodoval dobře. Ale většinou, jak se Vandamovi zdálo, dělal špatná rozhodnutí, protože hrál nějakou jinou hru, v níž se snažil vypadat dobře, nebo být nad ostatními nebo prostě něco na tenhle způsob a Vandam nevěděl co.

Zasalutovala mu žena v bílém nemocničním plášti a on jí bezmyšlenkovitě odpověděl. Zeptala se: „Major Vandam, že?“

Zastavil se a podíval se na ni. Včera sledovala kriketový zápas a teď si vzpomněl i na její jméno. „Doktorka Abuthnotová. Dobré ráno.“ Byla to vysoká rozvážná žena přibližně jeho věku. Vzpomněl si, že je chirurgem – dost neobvyklé pro ženu, zvlášť během války – a že má hodnost kapitána.

„Včera jste hrál dobře.“ Vandam se usmál.

„A dnes kvůli tomu trpím. Ale bavil jsem se.“

„Já taky.“ Měla nízko posazený jasný hlas a velkou dávku sebedůvěry. „Uvidím vás v pátek?“

„Kde?“

„Na recepci Svazu.“

„Ach.“ Anglicko-egyptský svaz, klub pro znuděné Evropany, se občas pokoušel ospravedlnit své jméno pořádáním recepcí pro egyptské hosty. „Rád bych. V kolik hodin?“

„V pět, na čaji.“

Vandama to zajímalo čistě profesionálně: nabízela se příležitost, při níž by Egypťané mohli přinést nějaké služební klepy, a ty už leckdy obsahovaly informace užitečné pro nepřátele. „Přijdu,“ kývl.

„Výborně. Uvidíme se tam.“ Obrátila se.

„Těším se,“ sdělil Vandam jejím zádům.

Díval se, jak odchází, a přemýšlel, co má pod nemocničním pláštěm. Byla štíhlá, elegantní a vyrovnaná: připomínala mu jeho ženu.

Vešel do své kanceláře. Nehodlal organizovat žádný kriketový trénink a nehodlal zapomenout na vraždu v Asijútu. Bogge mohl jít k čertu. Vandam se dal do práce.

Nejdříve znovu mluvil s kapitánem Newmanem a požádal ho, aby co nejvíc rozšířil popis Alexe Wolffa.

Zavolal egyptské policii a ujistil se, že dnes budou prohlížet hotely a noclehárny v Káhiře.

Spojil se s oblastní bezpečností, jednotkou předválečných obranných sil průplavu, a požádal je, aby po několik dnů zesílili kontrolu dokladů na místě.

Řekl britskému hlavnímu pokladníkovi, aby se zaměřil na kontrolu falešných peněz.

Doporučil odposlechové službě, aby si dávala pozor na novou místní vysílačku; pak chvíli uvažoval, jak užitečné by bylo, kdyby vojenští vědci někdy rozlouskli problém, jak lokalizovat vysílačku záznamem jejího vysílání.

Nakonec pověřil jednoho svého seržanta, aby zašel do každého obchodu s rádii v jižním Egyptě – mnoho jich tam nebylo – a požádal je, aby ho informovali o jakémkoliv prodeji náhradních součástek a vybavení, které mohly být použity na výrobu nebo opravu vysílačky.

Pak šel do Villy les Oliviers.

Dům dostal jméno po malém parku naproti přes ulici, kde byl teď v plném květu olivový hájek; shazoval bílé okvětní lístky jako prach na suchou, hnědou trávu.

Byl obehnán vysokou zdí, přerušenou masivní dřevěnou vyřezávanou branou. Vandam využil ornamenty jako oporu, přelezl bránu a seskočil na druhé straně do velkého nádvoří. Okolní obílené zdi byly odřené a zašpiněné, okna oslepená zavřenými okenicemi se sloupaným nátěrem. Šel doprostřed dvora a podíval se na kamennou fontánu. Světle zelená ještěrka přeběhla suchou mísu.

Na tomto místě už aspoň rok nikdo nebydlel.

Vandam otevřel okenici, rozbil skleněnou tabulku a prostrčil dovnitř ruku, aby otevřel okno, pak přelezl přes parapet dovnitř. Dům vůbec nevypadal, že by patřil nějakému Evropanovi, pomyslel si, když procházel chladnými temnými pokoji. Na zdech nebyly žádné lovecké reprodukce, žádné úhledné řady románů se světlými přebaly od Agathy Christie a Dennise Wheatleyho, žádná trojdílná souprava dovezená od Maples nebo Harrods. Místo toho se zde nacházely velké polštáře a nízké stolky, ručně tkané koberce a nástěnné gobelíny.

Nahoře objevil zamčené dveře. Trvalo tři čtyři minuty, než se mu je kopnutím podařilo otevřít. Za nimi se skrývala pracovna.

Pokoj byl čistý a uklizený, s několika kusy poněkud luxusnějšího nábytku: širokým nízkým gaučem potaženým sametem, ručně vyřezávaným kávovým stolkem, třemi starožitnými, barevně sladěnými lampami, houní z medvědí kůže, krásně intarzovaným psacím stolem a koženým křeslem.

Na stole ležel telefon, čistá bílá podložka, pero s násadkou ze slonoviny a vyschlý kalamář. V zásuvce stolu našel Vandam zprávy společností ze Švýcarska, Německa a Spojených států. Na malém stolku chytala prach jemně tepaná měděná kávová souprava. Na poličce za stolem byly knihy v několika jazycích: francouzské romány z 19. století, menší oxfordský slovník, svazek, který podle Vandama obsahoval asi arabskou poezii s erotickými ilustracemi a bible v němčině.

Nikde žádné osobní dokumenty. Nikde žádné dopisy.

V celém domě ani jediná fotografie.

Vandam se posadil do měkkého koženého křesla za stolem a rozhlédl se po pokoji. Byl to mužský pokoj, domov kosmopolitního intelektuála, muže, který byl na jedné straně pečlivý, precizní a pořádný, a na straně druhé citlivý a smyslný.

Vandam byl fascinovaný.

Evropské jméno, naprosto arabský dům. Brožura o investicích do obchodu se strojním zařízením, knížka arabských veršů. Starožitná konvice na kávu a moderní telefon. Množství informací o charakteru, ale ani jediná stopa, která by mohla pomoci najít majitele.

Pokoj byl pečlivě uklizený.

Měly by tady být bankovní výpisy, účty od obchodníků, křestní list a poslední vůle, milostné dopisy a fotografie rodičů nebo dětí. Muž všechny tyto věci sebral a odnesl pryč a nezanechal po sobě jedinou stopu své identity, jako kdyby věděl, že sem jednoho dne někdo přijde a bude ho hledat.

Vandam řekl nahlas: „Alexi Wolffe, kdo jsi?“

Vstal z křesla a opustil pracovnu. Prošel domem a přes horký, zaprášený dvůr. Přelezl zpátky přes bránu a seskočil na ulici. Naproti přes ulici seděl ve stínu olivovníku Arab v zelené pruhované galábiji a lhostejně ho sledoval. Vandam necítil potřebu mu vysvětlovat, že vnikl do domu ze služebních důvodů: uniforma britského důstojníka byla dostatečným oprávněním pro cokoliv v tomto městě. Přemýšlel o dalších informačních zdrojích, ve kterých by mohl vyhledat údaje o majiteli tohoto domu: městské záznamy jako takové, místní obchodníci, kteří sem mohli přivážet zboží, když tady ještě někdo bydlel, snad i sousedé. Nasadil bych na to dva ze svých mužů a Boggemu naservíruji nějakou krycí historku. Nasedl na motorku a dupnutím ji nastartoval. Motor nadšeně zařval a Vandam odjel.

3

Plný vzteku a beznaděje seděl Wolff před svým domem a díval se za odjíždějícím britským důstojníkem.

Pamatoval si dům z doby, kdy byl ještě chlapec, plný hovoru, smíchu a života. Tady vedle velké vyřezávané brány vždycky býval hlídač, černý obr z jihu – seděl na zemi, netečný k horku. Každé ráno recitoval na dvoře zbožný muž, starý a téměř slepý, kapitolu z koránu. Muži z rodiny sedávali v chládku podloubí na třech stranách na nízkých gaučích a kouřili vodní dýmky, zatímco mladí sluhové přinášeli kávu v konvicích s vysokými hrdly. Další černý hlídač stál u dveří harému, za kterými se nudily a tloustly ženy. Dny byly dlouhé a teplé, rodina bohatá a děti měly volnost.

Britský důstojník v krátkých kalhotách a na motorce, s arogantním obličejem a slídivýma očima, jež skrýval stín vojenské čepice se štítkem, se vloupal dovnitř a znesvětil tak Wolffovo dětství. Wolff si přál, aby mu mohl pořádně vidět do obličeje, protože by ho jednoho dne rád zabil.

Myslel na toto místo celou svou cestu. V Berlíně, Tripolisu a El Agelu, v bolesti a vyčerpání, při přechodu pouště, ve strachu a spěchu při útěku z Asijútu, vila vždycky představovala bezpečné útočiště, místo k odpočinku; tady se chtěl na konci své cesty zotavit a dát se do pořádku. Těšil se, jak si lehne do postele, jak bude na dvoře srkat kávu a jak si do velké postele přivede ženy.

Teď bude muset odejít a nevracet se.

Zůstal venku celé ráno, střídavě se procházel po ulici a seděl pod olivovníky, jen pro případ, kdyby si snad kapitán Newman zapamatoval adresu a poslal někoho prohledat dům; a z opatrnosti si na súku předem koupil galábiji, protože věděl, že kdyby někdo přišel, bude hledat Evropana, ne Araba.

Udělal chybu, že ukazoval pravé dokumenty. Při zpětném pohledu si to uvědomil. Teď už bylo pozdě. Problémem bylo, že nedůvěřoval padělkům Abwehru. Při setkání a práci s jinými špiony slýchával hrůzostrašné příhody o nehorázných a očividných chybách v dokumentech, vyrobených německou zpravodajskou službou: fušerský tisk, papír podřadné kvality, dokonce i chyby v běžných anglických slovech. Ve škole pro špiony, kam ho poslali na rádiový a šifrovací kurz, se proslýchalo, že každý policista v Anglii ví, že určitá série číslic na přídělových kartách identifikuje majitele jako německého špiona.

Wolff vážil pro a proti a pak zvolil to, co se mu zdálo méně riskantní. Udělal chybu a teď neměl kam jít.

Zvedl se, vzal kufry a odcházel.

Myslel na svou rodinu. Matka a nevlastní otec byli mrtví, ale v Káhiře měl tři nevlastní bratry a nevlastní sestru. Bylo by pro ně těžké ho ukrývat. Budou vyslýcháni, jen co Britové zjistí totožnost majitele vily, což může být už dnes; a i kdyby kvůli němu lhali, služebnictvo by mluvilo určitě. Mimoto jim nemůže úplně důvěřovat, protože když mu nevlastní otec umřel, Alex jako nejstarší syn dostal dům spolu s podílem zděděného majetku, i když byl Evropan a spíš adoptivní než vlastní syn. Vyvolalo to trochu hořkosti a taky nějaká jednání s právníky; Alex byl neústupný a ostatní mu to nikdy skutečně neodpustili.

Zvažoval, že by se ubytoval v hotelu Shepheard. Naneštěstí o tom zcela určitě uvažovala policie taky; teď už budou mít v hotelu popis vraha z Asijútu. Ostatní větší hotely ho dostanou brzo. Zbyly ještě penziony. Jestli už byli varováni i tam záleželo na tom, jak chtěla být policie důkladná. Protože s tím mají co dělat Britové, policie se může cítit zavázána pracovat precizně. Nicméně majitelé malých hotýlků byli často příliš zaměstnáni, než aby vyhověli slídivým policajtům.

Opustil Garden City a namířil si to do centra města. Ulice byly ještě rušnější a hlučnější, než když Káhiru opouštěl. Bylo tu nespočet uniforem – nejen britských, ale i australských, novozélandských, polských, jugoslávských, palestinských, indických a řeckých. Štíhlé a drzé egyptské dívky v bavlněných šatech a s těžkými šperky úspěšně soutěžily se svými zarudlými a znechucenými evropskými protějšky. Wolffovi se zdálo, že mezi staršími ženami už bylo méně těch, které nosily tradiční černé šaty a závoje. Muži se stále ještě zdravili mezi sebou tímtéž bujarým stylem, kdy rozpřáhli ruce, hlasitě si plácli a třásli si jimi alespoň minutu nebo dvě. Přitom se uchopili levýma rukama za ramena a rozčileně brebentili. Žebráci a podomní obchodníci byli venku ve velkém počtu a těžili z přílivu naivních Evropanů. Ve své galábiji byl Wolff v bezpečí, ale cizinci byli obtěžováni mrzáky, ženami s dětmi pokrytými mouchami, mladíky v naleštěných botách a muži, kteří prodávali všechno od druhořadých žiletek až po obří plnicí pera se zaručenou zásobou inkoustu až na šest měsíců.

A hluk – Wolff na ten hluk zapomněl.

Tramvaje neustále zvonily. V dopravní zácpě stále houkala auta, a když nebylo na co houkat, houkala z principu. Aby nezůstali pozadu, řidiči vozíků a velbloudů ječeli, co jim síly stačily. Z mnoha obchodů a kaváren se z levných rádií linula arabská muzika, puštěná naplno. Pouliční prodavači neustále vykřikovali a chodci je odháněli. Psi štěkali a na obloze křičeli kroužící luňáci. Občas to všechno přehlušil řev letadla.

Toto je moje město, pomyslel si Wolff, tady mě nikdy chytit nemůžou.

Jak se blížil k okraji hotelové oblasti, ulice byly zaplněné trochu méně, ale jen trochu. Řeku neviděl, jen občas zahlédl mezi skrčenými domy vysokou trojúhelníkovou plachtu felúky.

„Dobrý den, sestro.“

„Ne.“