LEDA 2023

Přeložila Lucie Oplištilová

Translation © Lucie Oplištilová, 2023

Illustrations and cover © Štěpánka Jislová, 2023

This edition © LEDA spol. s r.o., 2023

ISBN 978-80-7335-852-5

Obsah

AUTOROVA PŘEDMLUVA

DĚJSTVÍ PRVNÍ

DĚJSTVÍ DRUHÉ

DĚJSTVÍ TŘETÍ

DĚJSTVÍ ČTVRTÉ

DĚJSTVÍ PÁTÉ

EPILOG

AUTOROVA PŘEDMLUVA

Profesor fonetiky

Jak bude brzy zřejmé, Pygmalion nepotřebuje úvod, nýbrž doslov. Najdete ho na obvyklém místě, dal jsem si na něm záležet. Víte, Angličané nemají k vlastnímu jazyku žádnou úctu, ani své děti neučí řádně mluvit. Vyslovují hlásky opravdu bídně, takže se člověk sám o sobě nikdy nemůže naučit správně artikulovat. Jakmile Angličan otevře ústa, způsobí, že ho alespoň jeden jiný Angličan začne nenávidět, nebo jím pohrdne. Zatímco němčina či španělština jsou pro cizince srozumitelné, angličtina není srozumitelná ani pro Angličany. Anglie nutně potřebuje reformátora, energického nadšence do fonetiky: což je důvod, proč jsem právě jednoho takového stvořil jako hlavní postavu oblíbené divadelní hry.

Minulost znala hrdiny tohoto typu, kteří dlouhé roky volali po změně k lepšímu. Když jsem se koncem sedmdesátých let devatenáctého století začal zabývat fonetikou, byl Melville Bell už po smrti. Žijícím patriarchou byl tehdy Alexander J. Ellis, který na své impozantní hlavě nosil sametovou čepičku, za kterou se všem přítomným pokaždé velmi zdvořile omlouval. Alexander a Tito Pagliardini, další z fonetických veteránů, byli lidmi, které člověk prostě musel mít rád. Na rozdíl od nich, tenkrát ještě mladičký, Henry Sweet zcela postrádal veškerou laskavost: projevoval podobnou míru sounáležitosti s obyčejnými smrtelníky jako Ibsen či Samuel Butler. Pro své zásluhy na poli fonetiky se mohl stát uznávaným odborníkem, což by mu umožnilo zpopularizovat předmět svého zájmu (podle mého názoru patřil k naprosté špičce v oboru). V cestě mu však stál jeho až ďábelský odpor k jakémukoli akademickému uznání a osobám, které nadřazovaly řečtinu fonetice. Kdysi, když se v South Kensingtonu, administrativním centru Londýna, stavěla budova Imperial Institutu a říše se rozmáhala pod taktovkou Josepha Chamberlaina, jsem přesvědčil redaktora jistého měsíčníku, aby požádal Henryho Sweeta o napsání článku, v němž by obhájil dalekosáhlý význam fonetiky. Sweet článek napsal, nicméně se v něm hrubě vysmál profesoru jazyka a literatury, který zastával pozici, již Sweet považoval za vhodnou pouze pro odborníka na fonetiku a fonologii. Urážlivý článek byl Sweetovi vrácen jako nepoužitelný a já se musel navždy vzdát svého snu o tom, že tohoto odborníka zviditelním. Když jsem ho později potkal osobně, s překvapení jsem zjistil, že kdysi příjemný mladý muž prošel takovou vnitřní proměnou, že jeho ironické postoje a opovržení Oxfordem a jeho tradicemi na něm začaly být patrné i navenek. Navzdory jeho osobním názorům se univerzitě podařilo vybudovat tamní fonetickou katedru, i když budoucnost fonetiky a fonologie přešla do rukou Sweetových žáků, kteří na něj nedali dopustit. Nic však nedokázalo usmířit fonetika s univerzitou, které se překvapivě oxfordským způsobem držel jako svého Bohem daného, nezpochybnitelného práva. Dovoluji si tvrdit, že jeho spisy, pokud se našly, obsahují satirické texty, které bude bezpečné vydat nejdříve za padesát let. Nevěřím však, že byl zlý, právě naopak, pouze nesnášel hlupáky.

Ti, kdo Sweeta znali, nejspíš zbystří ve třetím dějství, kde zmiňuji patentování těsnopisu, který Sweet používal k psaní pohledů. Lze se ho naučit z příručky, kterou vydal Clarendon Press, a která je k mání za čtyři šilinky a šest pencí. Pohledy, o nichž paní Higginsová mluví, jsou stejné jako ty, které jsem dostával od Sweeta. Rozluštil jsem například pouze záznam zvuku, který by v cockney, dialektu londýnských dělníků, zněl jako zerr, přičemž Francouz by vyslovil seu. Následně jsem Sweeta rozhořčeně požádal o vysvětlení a on mi s nekonečným odporem k mé hlouposti odepsal, že jeho záznam zvuku vystihuje jediné možné slovo Result (výsledek), neboť v žádném jazyce na světě neexistuje jiné slovo, které by obsahovalo právě tento zvuk a zároveň dávalo smysl vzhledem k obsahu sdělení. Nedokázal při své netrpělivosti pochopit, že méně poučení smrtelníci potřebují obsáhlejší vysvětlení.

Smyslem jeho Současného těsnopisu je to, že dokáže dokonale vyjádřit každičký zvuk jazyka, samohlásky i souhlásky, a vaše ruka smí dělat jen obvyklé, snadné tahy, jakými zaznamenáváte hlásky m, n, u, l, p a q. Můžete je psát v libovolném úhlu, jak je pro vás nejsnazší. Sweet však svým nešťastným odhodláním prosadit tento pozoruhodný a celkem čitelný zápis jako Těsnopis zredukoval text ve svém vlastním podání do neproniknutelné šifry. Jeho skutečným záměrem bylo zprostředkovat našemu vznešenému, avšak zanedbanému jazyku možnost plného, přesného a čitelného zvukového záznamu. Pohrdání oblíbeným Pitmanovým těsnopisem, kterému říkal Pitfall (pád do propasti), ho však přivedlo na scestí, zašel ve své snaze příliš daleko. Pitmanův úspěch byl komerčním vítězstvím, každý týden se v novinách objevila výzva, abyste se naučili Pitmanův těsnopis, vydávaly se levné učebnice a cvičebnice a přepsané texty, na nichž jste mohli procvičovat svůj přepis. Školy nabízely kurzy a učitele, kteří vám pomohli rozvinout vaše umění těsnopisu až k nezbytné dokonalosti. Sweet nedokázal plody své práce takto zúročit. Místo toho sehrál roli proroka, který zničil všechna svá proroctví, protože jim nikdo nenaslouchal. Manuál za čtyři šilinky a šest pencí, psaný převážně litografickým rukopisem, který se nikdy nedočkal dostatečně masivní reklamní kampaně, se možná jednoho dne dočká toho, že ho nějaké sdružení zviditelní a vnutí ho veřejnosti stejně, jako deník The Times vyzdvihl na světlo boží Encyklopedii Britannica. Do té doby však nemá šanci nad Pitmanem zvítězit. Sám jsem si postupně pořídil tři výtisky Sweetova manuálu a informoval jsem se u nakladatele, vím tedy, že manuálů je vytištěných dost a že všechny leží pěkně v bezpečí archivů. Osobně jsem se Sweetův způsob záznamu naučil během života hned dvakrát při různých příležitostech, přesto však tyto řádky píši Pitmanovým těsnopisem, neboť moje sekretářka neumí přepsat Sweetův těsnopis, protože se ve škole chtě nechtě učila Pitmanův systém. Sweet tedy kritizoval Pitmana stejně zbytečně jako Thersites Ajaxe; i když svým popichováním možná ulevil vlastní duši, nedokázal svůj Současný těsnopis veřejně prosadit.

Higgins v Pygmalionu není portrétem doktora Sweeta, pro nějž by bylo dobrodružství s Lízou Doolittlovou zcela nemyslitelné. Přesto však bude jeho stopa ve hře patrná. Kdyby Sweet vládl Higginsovou fyzickou kondicí a temperamentem, dokázal by zažehnout neuhasitelný plamen. Přesto se však, navzdory záhadnosti své osoby, prosadil v Evropě natolik, že zahraniční specialisté v oboru nedokázali pochopit, jak je možné, že Oxford není schopen uznat význam jeho profesního přínosu. Osobně to Oxfordu nevyčítám, neboť považuji za správné, že tam od svých odchovanců vyžadují určitou úroveň sociálního chování (a Bůh ví, že jejich nároky nejsou nikterak přehnané!). Také však dobře vím, jak těžké je pro génia, jehož předmět zájmu je hluboce podceňován, udržovat příjemné a přátelské vztahy s lidmi, kteří jeho práci znevažují a kteří si navíc udržují vlivné pozice navzdory podružnosti jejich vlastní vědecké práce, kterou obhajují bez originality a někdy i bez skutečného porozumění věci. Když pak neuznaný génius navíc zahrne své kolegy pohrdáním a hněvem, těžko od nich může očekávat pocty a uznání.

V mladší generaci fonetiků se tolik neorientuji. Hlasitěji zaznívá jméno dvorního básníka, jemuž Higgins nejspíš vděčí za svou náklonnost k Miltonovu dílu, nicméně ani v tomto případě nejde o portrét osobnosti. Pokud si však veřejnost díky této hře uvědomí, že existují fonetici a fonologové, a že v současné době patří mezi nejdůležitější osobnosti v Anglii, pak hra splní svůj účel.

Rád se zde pochlubím, Pygmalion patří mezi výjimečně úspěšné divadelní kusy po celé Evropě i severní Americe, stejně jako na domácí půdě. Hra je výrazně a zcela úmyslně napsaná jako poučná, přičemž předmět jejího zájmu je považován za natolik suchopárný, že je mi velkým potěšením omlátit ji o hlavu všem mudrlantům, kteří stále dokola papouškují obehrané fráze o tom, že umění by nemělo vyznívat poučně. Zde je tedy důkaz mého přesvědčení, že umění by pokaždé mělo přinášet právě a jen poučení.

Konečně tedy, a předně pro povzbuzení všech, kteří si kvůli přízvuku nemohou sehnat slušné zaměstnání, bych rád zdůraznil, že změna, kterou profesor Higgins provedl s květinářkou, je skutečně možná a celkem běžná. Jedním z mnoha případů mužů a žen, kteří opustili svůj původní rodný dialekt a naučili se nový jazyk, je i dívka, jež ve hře Ruy Blas hraje španělskou královnu na prknech francouzského divadla. Herečka vyrostla v rodině vrátného. Proměna řeči však musí být pojata vědecky, jinak hrozí, že konečný výsledek bude horší než původní stav. Otevřený, přirozený přízvuk chudinské čtvrti je mnohdy snesitelnější než neumělý pokus fonetického nevzdělance o nápodobu hrubého dialektu členů golfového klubu. S lítostí musím konstatovat, že navzdory snahám Akademie dramatických umění na našich jevištích stále ještě zaznívá předstíraná golfová angličtina namísto vznešeného jazyka Johnstona Forbese-Robertsona.

DĚJSTVÍ PRVNÍ

Covent Garden, 23:15 hod. Letní průtrž mračen. Ze všech stran se ozývá zběsilé troubení taxikářů. Chodci se běží schovat pod střechu nákupního centra a v portiku vchodu do katedrály sv. Pavla, kde už postává několik lidí, mezi nimi i matka s dcerou ve večerních šatech. Všichni poněkud zachmuřeně vyhlížejí do deště, pouze jediný muž stojí zády k ostatním a je plně zaujat svým zápisníkem, do něhož si cosi pilně zaznamenává.

Kostelní hodiny odbijí čtvrt na dvanáct.

DCERA [stojí mezi středovými sloupy blíže ke sloupu po její levici] Já snad zmrznu. Co tam ten Freddy celou tu dobu dělá? Dyť už je pryč dobrejch dvacet minut.

MATKA [stojí od dcery napravo] Dvacet snad ještě ne. Ale touhle dobou už by tu měl být i s taxíkem.

PŘIHLÍŽEJÍCÍ [zprava] Touhle dobou těžko sežene taxíka, paninko, teďkonc až do půli všecky taxíky vodvážej lidi, co před chvilkou vylezli z divadla.

MATKA Ale my toho taxíka potřebujeme hned. Nemůžeme tu stát další čtvrthodinu, to nevydržíme.

PŘIHLÍŽEJÍCÍ Jó, pani, za to já nemůžu.

DCERA Kdyby Freddy trochu přemejšlel, moh nám pro odvoz dojít přímo před divadlo.

MATKA Copak tam venku asi dělá, chudáček můj?

DCERA No koukej, lidi nasedaj do taxíků, proč Freddy taky jeden nesežene?

Freddy přibíhá směrem od Southamptonu, postaví se mezi matku a sestru a zavírá zmoklý deštník. Je mu dvacet let, má na sobě večerní oblek, kalhoty zmáčené až ke kotníkům.

DCERA Tak co, sehnals taxík?

FREDDY Nebyl tam jedinej volnej, fakticky, přísahám.

MATKA Potřebujeme odvoz, Freddy, to se nemůžeš víc snažit?

DCERA Tohle je nanic. Snad nečekáš, že si ho budem shánět samy?

FREDDY Zrovna ti říkám, že jsou všechny obsazený. Z ničeho nic se spustil liják, nikdo to nečekal a všichni najednou začali shánět odvoz. Proběhl jsem to od Charing Cross až po Ludgate Circus, vážně, každý auto bylo obsazený.

MATKA Zkusils to i na Trafalgaru?

FREDDY Ani tam nebyl jedinej volnej.

DCERA Opravdu’s byl až tam?

FREDDY Ano, doběh jsem až k nádraží Charing Cross. Snad nečekáte, že poletím až do Hammersmith?

DCERA Prostě ses málo snažil.

MATKA To je nanic, Freddy. Běž tam znova a bez taxíka se nevracej.

FREDDY Budu akorát zmáčenej pro nic za nic.

DCERA A my co? To tady jako máme stát celou noc? V průvanu a bez pořádnýho oblečení, ty sobče hnusnej!

FREDDY No dobře, dobře, tak já jdu. [Otevře deštník a vybíhá směrem ke Strands, ale cestou vráží do květinářky, která se běží schovat před deštěm. Freddy jí vyrazí z ruky košík a přesně v tu chvíli se jim nad hlavami rozzáří oslepující záblesk doprovázený ohlušujícím zahřměním, jako zvukovým doprovodem jejich srážky.]

KVĚTINÁŘKA Ále, noták, Freddy, koukej, kam šlapeš, člověče.

FREDDY Omlouvám se. [Odbíhá]

KVĚTINÁŘKA [sbírá rozházené svazečky květin a ukládá je zpět do košíku] Tosou miale spůsoby! A hnedle mi celý dva svazečky filajek zašlapal tuhle do bahna. [Usadí se u paty sloupu, po pravé ruce má dámy ve večerních šatech a přebírá květiny. Nepůsobí ani trochu přitažlivě. Je asi osmnáctiletá, nejvýš dvacetiletá, starší určitě ne. Na hlavě má námořnický klobouk z černé slámy, který nese známky příliš dlouhého nošení v prašných a umouněných londýnských ulicích. Klobouk je zřejmě málokdy, pokud vůbec, oprašován. Její vlasy nutně potřebují umýt, myší šeď jistě není jejich původní odstín. Ošuntělý černý kabát jí sahá téměř po kolena, v pase je projmutý. Na hnědé sukni má hrubou zástěru a na nohou odřené, rozbité boty. Bezpochyby je tak čistá, jak si jen může dovolit, avšak ve srovnání s dámami působí velmi ušmudlaně. Tvář má stejně pohlednou jako přítomné dámy, ale není ani z poloviny tak opečovávaná, navíc by si dívka potřebovala dojít k zubaři.]

MATKA Odkud vy můžete vědět, jak se můj syn jmenuje?

KVĚTINÁŘKA Áá, táže tobyl vášmilejs’nášek, žeo? Dybyste ’o lepšejc ’ychovala, tagbyerčitě neutekbezaplacení, dyžchudákojolce rozházíapošlapekitki. Zaplatíte mizaněspoň vy? [Zde, s lítostí, ponecháváme ukázku jejího dialektu bez řádného fonetického přepisu, dále už její řeč zaznamenáme srozumitelněji, neboť by jí mimo Londýn nikdo nerozuměl.]

DCERA Tak to ať tě ani nenapadne, mami! Taková drzost!

MATKA Nech mě to zaplatit, Claro, máš u sebe drobné?

DCERA Ne, mám jen půlšilink.

KVĚTINÁŘKA Já mam drobnejch dost, paní.

MATKA [Na Claru] Dej mi ty peníze. [Clara neochotně předá matce minci.] Tady, má milá, to máš za ty květiny.

KVĚTINÁŘKA Děkuju pěkně, paní.

DCERA Donuť jí, ať ti vrátí nazpátek, dyť normálně prodává svazek za penci.

MATKA Mlč, Claro. [Dívce s květinami] Drobné si můžeš nechat.

KVĚTINÁŘKA Děkuju, ste hodná, paní.

MATKA A teď mi pověz, odkud znáš jméno toho mladého pána.

KVĚTINÁŘKA Neznám.

MATKA Ale oslovila jsi ho jménem, nelži mi.

KVĚTINÁŘKA [Vzpurně] Já vám nežlu. Řekla semmu Freddy, ale stejně tak semmu mohla říct Charlie, a vybyste uďála to samý, dybyste mluvila s cizim muskym a chtěla na něj bejt milá. [Usedá vedle svého košíku.]

DCERA Vyhozený peníze! Mohlas to ušetřit pro Freddyho. [Znechuceně odchází za sloup.]

Postarší džentlmen příjemného vojenského vzezření přibíhá pod střechu a zavírá zmáčený deštník. Nohavice kolem kotníků má stejně urousané jako Freddy. Pod lehkým svrchníkem má večerní oblek. Postaví se na místo, kde ještě před chvílí stála slečna dcera.

DŽENTLMEN Uf!

MATKA [Obrací se na džentlmena.] Zatím to nevypadá, že by chtělo přestat, viďte?

DŽENTLMEN Obávám se, že ne. Naopak, před dvěma minutami se rozpršelo ještě víc. [Obrací se ke sloupu, o podstavec vedle květinářky si opře nohu a sehne se, aby si ohrnul nohavice.]

MATKA Ach bože! [Smutně odchází ke své dceři za sloup.]

KVĚTINÁŘKA [Využije přítomnosti vojensky působícího džentlmena a snaží se s ním spřátelit.] Dyž se déšť zhorší, možná už brzo přestane, taklavu zhůru, kapitáne, co taklesi koupit kytičky od chudejolky?

DŽENTLMEN Je mi líto, ale nemám drobné.

KVĚTINÁŘKA Můžu vám rozměnit, kapitáne.

DŽENTLMEN Za libru? Menší nemám.

KVĚTINÁŘKA Ále, noták! Koupějsi ode mě kytku, pane, rozměním vám i půlkorunu. Tudleten svazeček bych vám dala za dvojpenci.

DŽENTLMEN Nezlobte mě, slečno. [Prohledává kapsy.] Skutečně nemám ani pětník, počkat, tady jsou tři půlpence, jestli vám to stačí. [Odchází ke druhému sloupu.]

KVĚTINÁŘKA [Zklamaná, ale přesto považuje tři půlpence za lepší než nic.] Děkuju, pane.

PŘIHLÍŽEJÍCÍ [K dívce s květinami.] Pozor, slečno, hezky mu za to dejte tu kytičku. Tady za váma stojí chlápek, kerej si zapisuje každičký slovo, kerý vyslovíte. [Všichni se obrací k muži se zápisníkem.]

PÁN SE ZÁPISNÍKEM [Vystupuje do popředí, postaví se dívce po pravici a ostatní se tlačí za ním.] Ale, ale, no tak! Vždyť ti nikdo nic nedělá, ty hloupá! Za koho mě máš?

PŘIHLÍŽEJÍCÍ Je to dobrý, dyť je to taky džentlmen, podívejte se na ty jeho boty. [Pánovi se zápisníkem nabízí vysvětlení dívčiny ustrašené reakce.] Ona si myslela, že jste tajnej práskač, pane.

PÁN SE ZÁPISNÍKEM [Se zájmem.] Co znamená tajnej práskač?

PŘIHLÍŽEJÍCÍ [Nemotorně vysvětluje.] No, to je, vlastně, no, to je, víte, něco jako, no tajnej špehoun, práskač, jak to říct jinak? Něco jako informátor, víte?

KVĚTINÁŘKA [Pořád hysterická.] Přísám bohu, že já nikdá neřekla…

PÁN SE ZÁPISNÍKEM [Pánovitý, ale dobře naladěný.] Tiše, no tak. Copak vypadám jako policista?

PÁN SE ZÁPISNÍKEM Ale jde. [Čte a přesně napodobuje její výslovnost.] „... taklavu zhůru, kapitáne, co taklesi koupit kytičky od chudejolky?“

PŘIHLÍŽEJÍCÍ [Nedůvěřivě.] Kdo vám pověděl, odkud já jsem?