LEDA 2023

Přeložila Monika Štefková

CARLO COLLODI: PINOCCHIO

Fulvio Testa‘s illustrations first published in Great Britain in 2012 by Andersen Press Ltd., 20 Vauxhall Bridge Road, London SW1V 2SA.

Translation © Monika Štefková, 2023

Illustrations © Fulvio Testa, 2012

This edition © LEDA spol. s r.o., 2023

ISBN 978-80-7335-785-6

Obsah

I.

Jak truhlářský mistr Třešinka našel poleno, které se smálo a plakalo jako dítě.

II.

Mistr Třešinka daruje poleno svému příteli Geppettovi a ten si ho vezme, aby si z něj vyrobil úžasnou loutku, která bude umět tancovat, šermovat a dělat salta.

III.

Geppetto se po návratu domů hned pustí do výroby loutky a pojmenuje ji Pinocchio. Pinocchiovy první rošťárny.

IV.

Příběh o Pinocchiovi a Cvrčku řečníkovi, kde se ukáže, jak se zlobivé děti nerady nechávají poučit od těch, kteří toho vědí víc než ony.

V.

Pinocchio má hlad a hledá vajíčko, aby si udělal omeletu; ale omeleta mu v tom nejlepším uletí z okna.

VI.

Pinocchio usne s nohama na ohřívadle a ráno se vzbudí s nohama úplně ohořelýma.

VII.

Geppetto se vrací domů a dá loutce snídani, kterou si chudák přinesl pro sebe.

VIII.

Geppetto vyrobí Pinocchiovi nové nohy a prodá svůj kabátek, aby mu mohl koupit slabikář.

IX.

Pinocchio prodá slabikář, aby mohl jít na představení loutkového divadla.

X.

Loutky rozpoznají svého bratra Pinocchia a uspořádají mu velikánskou oslavu, ale v tom nejlepším se objeví loutkář Ohňožrout a Pinocchiovi hrozí, že špatně skončí.

XI.

Ohňožrout kýchne a odpustí Pinocchiovi, který pak zachrání před smrtí svého kamaráda Harlekýna.

XII.

Loutkář Ohňožrout věnuje Pinocchiovi pět zlaťáků, aby je odnesl svému tatínkovi Geppettovi, ale Pinocchio se místo toho nechá obalamutit Lišákem a Kocourem a odejde s nimi.

XIII.

Hostinec U Červené krevety

XIV.

Jelikož Pinocchio nedal na dobré rady Cvrčka řečníka, narazí na zabijáky.

XV.

Zabijáci pronásledují Pinocchia a poté, co ho dohoní, ho pověsí na větev Velkého dubu.

XVI.

Krásná Holčička s tmavomodrými vlasy dá Pinocchia sundat ze stromu, uloží ho do postele a zavolá tři doktory, aby zjistili, jestli je živý, nebo mrtvý.

XVII.

Pinocchio sní cukr, ale nechce spolknout lék. Když však vidí, že si pro něj jdou dva hrobníci, spolkne ho. Pak zalže a za trest mu povyroste nos.

XVIII.

Pinocchio znovu narazí na Lišáka a Kocoura a vydá se spolu s nimi zasadit čtyři mince na Pole zázraků.

XIX.

Pinocchiovi ukradnou jeho zlaté mince a on si za trest vyslouží čtyři měsíce ve vězení.

XX.

Když je Pinocchio propuštěn z vězení, vydá se zpátky k Vílinu domu, jenže cestou potká hrozitánského hada a potom se chytí do pasti.

XXI.

Pinocchia chytí sedlák a přinutí hodělat hlídacího psa u kurníku.

XXII.

Pinocchio odhalí zloděje a v odměnu za svoji věrnost je propuštěn na svobodu.

XXIII.

Pinocchio oplakává smrt krásné Holčičky s tmavomodrými vlasy; pak narazí na Holuba, který ho odnese na mořské pobřeží, a on se tam vrhne do vody, aby pomohl svému tatínkovi Geppettovi.

XXIV.

Pinocchio dorazí na ostrov pilných Včeliček a znovu nalezne Vílu.

XXV.

Pinocchio slíbí Víle, že bude hodný a že se bude učit, protože už ho nebaví být loutkou, a chce se stát hodným chlapcem.

XXVI.

Pinocchio se vydá se svými spolužáky na pobřeží, aby se podíval na strašlivého Žraloka.

XXVII.

Velká rvačka mezi Pinocchiem a jeho spolužáky. Jelikož jeden z nich utrpí zranění, Pinocchia zatknou karabiníci.

XXVIII.

Pinocchiovi hrozí, že ho usmaží na pánvičce jako rybu.

XXIX.

Pinocchio se vrací domů k Víle, která mu slíbí, že nazítří už nebude loutkou, ale stane se chlapcem. Na oslavu té velké události dostane k snídani bílou kávu.

XXX.

Pinocchio místo toho, aby se stal chlapcem, odjede potají se svým kamarádem Knůtkem do Zahálkova.

XXXI.

Po pěti měsících v ráji Pinocchio ke svému velkému údivu ucítí, že mu roste pěkný pár oslích uší, a stane se z něj oslík, s ocasem a vším ostatním.

XXXII.

Pinocchiovi narostou oslí uši, pak se z něj stane opravdový oslík a začne hýkat.

XXXIII.

Poté co se z Pinocchia stal opravdový osel, odvedou ho na prodej; koupí ho principál cirkusové společnosti, aby ho naučil tancovat a proskakovat obručemi, ale jednoho večera zchromne, a tak ho koupí někdo jiný, aby si z jeho kůže udělal buben.

XXXIV.

Pinocchia, kterého shodili do moře, okoušou ryby a je z něj zase loutka jako dřív, ale když plave ke břehu, aby se zachránil, spolkne ho příšerný Žralok.

XXXV.

Pinocchio narazí ve žraločích útrobách na… Na koho narazí? Přečtěte si tuhle kapitolu a dozvíte se to.

XXXVI.

Pinocchio konečně přestane být loutkou a stane se chlapcem.

I.

Jak truhlářský mistr Třešinka našel poleno, které se smálo a plakalo jako dítě.

Byl jednou jeden…

„Král!“ řeknou hned moji malí čtenáři.

Kdepak, spletli jste se. Byl jednou jeden kus dřeva.

Nebylo to žádné vzácné dřevo, ale prosté poleno z kupy dříví, jedno z těch, které se v zimě přikládají do kamen a krbů, aby se rozdělal oheň a vytopily místnosti.

Nevím, jak se to seběhlo, ale jednoho krásného dne se tohle poleno ocitlo v dílně starého truhláře, který se jmenoval mistr Antonio, ale všichni mu říkali mistr Třešinka, protože měl špičku nosu pořád lesklou a rudofialovou jako zralou třešeň.

Jakmile mistr Třešinka to poleno uviděl, celý se rozveselil, samou radostí si zamnul ruce a polohlasně zamumlal:

„Tohle dřevo přišlo jako na zavolanou, chci si z něj udělat nohu ke stolu.“

Nelenil a hned si vzal nabroušenou sekyrku, aby z něho oloupal kůru a opracoval ho; ale když se ji do něj chystal poprvé zaseknout, zůstala mu ruka viset ve vzduchu, protože uslyšel nějaký tenoučký hlásek, který mu domlouval:

„Nesekej do mě takovou silou!“

Jen si představte, jak z toho byl ten starý dobrák mistr Třešinka paf!

Přejížděl vyjeveným pohledem po místnosti, aby zjistil, odkud jen ten hlásek mohl vyjít, ale nikoho neviděl! Podíval se pod ponk, a tam nikdo; podíval se do skříně, která zůstávala pořád zavřená, a nikdo; podíval se do koše s hoblinami a pilinami, a nikdo; otevřel dveře dílny, aby se mrknul i na ulici, a nikdo. Takže?...

„Už to mám,“ řekl se smíchem a drbal se na paruce, „ten hlásek jsem si určitě jen představoval. Honem zpátky do práce.“

A když opět uchopil sekeru, zasadil polenu pořádnou ránu.

„Au! To bolí!“ zanaříkal ten hlásek.

Tentokrát zůstal mistr Třešinka jako opařený, oči měl strachy vyvalené, pusu dokořán a jazyk mu plandal až k bradě jako chrliči na fontáně. Jakmile se znovu zmohl na slovo, třesoucím se hlasem ustrašeně vykoktal:

„Odkud se asi ozval ten hlásek, který řekl au?... Vždyť tu není ani živáčka. Že by to bylo tohle poleno, které se naučilo plakat a naříkat jako dítě? Tomu nemůžu uvěřit. No, jen se na to dřevo podívejme, je to jen poleno do krbu, jako každé jiné, když ho hodím do ohně, můžu si uvařit hrnec fazolí… Takže? Že by se v něm někdo ukrýval? Jestli se tady někdo schovává, tím hůř pro něj. Já mu ukážu, zač je toho loket!“

A když to řekl, popadl to nebohé poleno oběma rukama a začal s ním nemilosrdně tlouct o zdi místnosti.

Pak nastražil uši, aby slyšel, jestli se ozve nějaký naříkavý hlásek. Počkal dvě minuty, a nic; pět minut, a nic; deset minut, a nic!

„Už to mám,“ řekl s nuceným smíchem a cuchal si paruku, „ten hlásek, co řekl au, jsem si určitě jen představoval! Honem znovu do práce.“

A protože se ho zmocnil velký strach, zkusil si prozpěvovat, aby si dodal trochu odvahy.

Mezitím odložil sekeru stranou a vzal do ruky hoblík, aby poleno ohobloval a vyhladil; ale zatímco po něm jezdil hoblíkem sem a tam, ozval se známý hlásek, který se smíchem řekl:

„Přestaň! To lechtá!“

Tentokrát chudák mistr Třešinka padl jako podťatý. Když znovu otevřel oči, seděl na zemi.

Jeho obličej jako by se proměnil, a dokonce i špička nosu, která byla téměř vždy rudofialová, se mu ze samého strachu zbarvila do tmavomodra.

II.

Mistr Třešinka daruje poleno svému příteli Geppettovi a ten si ho vezme, aby si z něj vyrobil úžasnou loutku, která bude umět tancovat, šermovat a dělat salta.

V tu chvíli někdo zaklepal na dveře.

„Jen pojďte dál,“ řekl truhlář a ani nenašel sílu postavit se na nohy.

Do obchodu vstoupil čiperný stařík, který se jmenoval Geppetto; když ho ale kluci z okolí chtěli rozpálit do běla, volali na něj přezdívkou Polentička, kvůli jeho žluté paruce, která se velice podobala stejnojmenné kukuřičné kaši.

Geppetto byl strašně nedůtklivý. Běda, když mu někdo říkal Polentičko! To ho hned popadl rapl a nebyl k udržení.

„Dobrý den, mistře Antonio,“ řekl Geppetto. „Co děláte na té zemi?“

„Učím mravence počítat.“

„Tak to hodně štěstí.“

„Co vás ke mně přivádí, kmotře Geppetto?“

„Nohy. Víte, mistře Antonio, přišel jsem vás poprosit o laskavost.“

„Prosím, jsem vám k službám,“ odvětil truhlář a zvedl se do kleku.

„Dneska ráno mě osvítil jeden nápad.“

„Jsem jedno ucho.“

„Říkal jsem si, že si vyrobím pěknou dřevěnou loutku, ale úžasnou, takovou, která bude umět tancovat, šermovat a dělat salta. Chci s ní jezdit po světě, abych si vydělal na kus chleba a sklenku vína. Co vy na to?“

„Skvěle, Polentičko!“ zakřičel ten známý hlásek, který se ozval bůhvíodkud.

Když kmotr Geppetto uslyšel, jak mu někdo říká Polentičko, zrudl vzteky jako rak, otočil se na truhláře a rozlíceně vykřikl:

„Proč mě urážíte?“

„Kdo vás uráží?“

„Řekl jste mi Polentičko!“

„To jsem nebyl já.“

„No, že bych to tak ještě byl já sám! Já tvrdím, že jste to byl vy.“

„Ne!“

„Jo!“

„Ne!“

„Jo!“

A jak se čím dál víc dostávali do varu, přešli od slov k činům, vjeli si do vlasů a pořádně se poškrábali, pokousali a potloukli.

Když potyčka skončila, mistru Antoniovi zůstala v rukou Geppettova žlutá paruka a Geppetto si všiml, že má v zubech prošedivělou paruku mistra truhláře.

„Vrať mi moji paruku!“ zakřičel mistr Antonio.

„Ty mi vrať tu moji a usmíříme se.“

Poté co si oba staříci vzali zpátky svoje paruky, podali si ruce a přísahali si, že zůstanou po celý život dobrými přáteli.

„Takže, kmotře Geppetto,“ řekl truhlář na znamení uzavřeného míru, „jakou ode mě žádáte laskavost?“

„Chtěl bych nějaké polínko, abych si mohl vyřezat loutku. Dáte mi ho?“

Mistr Antonio šel šťastný jako blecha k ponku pro poleno, které mu nahnalo tolik strachu. Ale když se ho příteli chystal předat, poleno sebou vší silou škublo, prudce se mu vysmeklo z rukou a praštilo ubohého Geppetta do vyzáblých holení.

„Aha! Tak s takovouhle zdvořilostí vy darujete svoje věci, mistře Antonio? Málem jste mě zmrzačil!“

„Přísahám, že jsem to nebyl já!“

„Tak jsem za to snad mohl já?“

„Za všechno může to poleno…“

„Já vím, že mě praštilo to poleno, ale vy jste mi ho hodil na nohy!“

„Já ho na vás nehodil!“

„Lháři!“

„Geppetto, neurážejte mě, jinak vám budu říkat Polentičko!“

„Osle!“

„Polentičko!“

„Hlupáku!“

„Polentičko!“

„Ošklivý opičáku!“

„Polentičko!“

Když Geppetto uslyšel, jak ho potřetí nazývá Polentičkou, zatmělo se mu před očima, vrhnul se na truhláře a dali si co proto.

Když rvačka skončila, mistr Antonio si napočítal o dva škrábance víc na nose a ten druhý o dva knoflíky míň na vestě. Jelikož si byli kvit, stiskli si ruce a přísahali, že zůstanou po celý život dobrými přáteli.

Geppetto si mezitím vzal svoje pěkné poleno, mistru Antoniovi poděkoval a odbelhal se domů.

III.

Geppetto se po návratu domů hned pustí do výroby loutky a pojmenuje ji Pinocchio. Pinocchiovy první rošťárny.

Geppettovo obydlí tvořila místnůstka v přízemí, do níž pronikalo světlo z prostoru pod schodištěm. Nábytek nemohl být prostší: rozviklaná židle, nepohodlná postel a úplně zničený stolek.

Na zadní stěně bylo vidět krb s hořícím ohněm, ale ten oheň byl namalovaný, stejně jako hrnec, ve kterém to vesele vřelo a z něhož stoupal oblak páry, co vypadala jako opravdová.

Jakmile Geppetto vešel dovnitř, hned se chopil nářadí a začal vyřezávat a vyrábět svoji loutku.

„Jaké dám tomu panáčkovi jméno?“ ptal se sám sebe. „Chci mu říkat Pinocchio. To mu přinese štěstí. Znal jsem celou rodinu Pinocchiů: otec Pinocchio, matka Pinocchia a děti Pinocchiata a všichni si žili královsky. Nejbohatší z nich žebral.“

Když pro svoji loutku vymyslel jméno, pustil se do práce a hned jí udělal vlasy, potom čelo a pak oči.

Představte si, jak byl překvapený, když si všiml, že se ty oči pohybují a že se na něho upřeně dívají.

Když Geppetto uviděl, jak ho ty dřevěné oči pozorují, skoro ho to dopálilo a řekl naštvaně:

„Dřevěná očiska, co na mě tak koukáte?“

Nikdo neodpověděl.

A tak loutce po očích vyřezal i nos, ale jakmile ho udělal, nos začal růst, a jak rostl a rostl, během pár minut se z něj stal dlouhatánský raťafák.

Chudák Geppetto se ho snažil seříznout, ale čím víc ho ořezával a zkracoval, tím víc se ten drzý nos prodlužoval!

Po nose mu udělal pusu.

Pusa ještě nebyla hotová, a už se začala smát a pošklebovat se mu.

„Přestaň se smát!“ řekl Geppetto dopáleně, ale bylo to jako mluvit do dubu.

„Přestaň se smát, ti říkám!“ zařval výhrůžně.

Nato se pusa přestala smát, ale vyplázla celý jazyk.

Jelikož se Geppetto nechtěl rozčilovat, předstíral, že to nevidí, a pokračoval v práci. Po puse mu udělal bradu, pak krk, ramena, břicho, paže a dlaně.

Jakmile Geppetto dokončil ruce, ucítil, že mu někdo stahuje paruku z hlavy. Pohlédl nahoru a co neviděl? Svoji žlutou paruku v rukou té loutky.

„Pinocchio! Okamžitě mi vrať moji paruku!“

A Pinocchio, místo aby mu paruku vrátil, si ji nasadil na hlavu a skoro se pod ní ztratil.

To drzé a posměšné chování Geppetta rozesmutnilo a roztesknilo tak, jako ještě nikdy nic v životě, a když se k Pinocchiovi otočil, řekl mu:

„Ty nezbedný synku! Ještě ani nejsi hotový, a už začínáš být neuctivý ke svému otci! To je zlé, chlapče můj, moc zlé!“

A utřel si slzu.

Ještě zbývalo dodělat nohy a chodidla.

Když Geppetto nohy dokončil, ucítil na špičce nosu cosi jako kopnutí.

„Dobře mi tak!“ řekl si sám pro sebe. „Na to jsem měl myslet dřív! Teď už je pozdě!“

Pak vzal loutku v podpaží a postavil ji na zem, na podlahu místnosti, aby se mohla projít.

Pinocchio měl málo ohebné nohy a neuměl ještě chodit, a tak ho Geppetto vodil za ruku, aby ho naučil dělat jeden krok za druhým.

Když si Pinocchio nohy rozcvičil, začal po místnosti chodit a běhat sám; potom ale zamířil ven ze dveří, vyskočil na ulici a dal se na úprk.

Chudák Geppetto za ním utíkal bez šance ho dohonit, protože ten uličník Pinocchio hopsal jako zajíc, a jak dupal svýma dřevěnýma nohama do dláždění na cestě, rámusil jako dvacet párů vesnických dřeváků.

„Chyťte ho! Chyťte ho!“ křičel Geppetto, ale když lidé na ulici viděli dřevěnou loutku pelášit jako o závod, zastavovali se, fascinovaně na ni zírali a tak se smáli, až se za břicho popadali.

Nakonec se tam naštěstí nachomýtl karabiník, který se – když slyšel ten randál – domníval, že někomu uteklo hříbě, a proto se neohroženě rozkročil na silnici, pevně odhodlán ho zastavit a zabránit tak většímu neštěstí.

Když ovšem Pinocchio zdálky uviděl, že mu karabiník zatarasil cestu, chtěl ho zaskočit tím, že mu proběhne mezi nohama, ale jeho záměr skončil fiaskem.

Karabiník, aniž se hnul z místa, ho chňapl pěkně přímo za nos (byl to nepřiměřeně velký nos, který jako by byl vyloženě stvořený k tomu, aby ho lapali karabiníci) a předal ho do rukou Geppetta; ten, aby Pinocchiovi dal za vyučenou, ho chtěl hned na místě vytahat za uši. Ale představte si, jak byl překvapený, když uši nemohl najít. A víte proč? Protože jak ho ve spěchu vyřezával, zapomněl mu je udělat.

Tak Pinocchia popadl za flígr a zatímco ho táhl nazpátek, výhrůžně pokyvoval hlavou a říkal mu:

„Jdeme okamžitě domů. A až tam budeme, počítej s tím, že si to spolu vyřídíme!“

Když Pinocchio uslyšel to kázání, praštil sebou na zem a odmítal jít dál. Mezitím se kolem nich začal tvořit hlouček zvědavců a povalečů.

Jeden poznamenal tohle, druhý zase tamto.

„Chudák loutka!“ říkali někteří, „nedivím se, že se jí nechce domů! Kdo ví, jak by ji ten hromotluk Geppetto zmydlil!“

A další jízlivě dodávali:

„Ten Geppetto vypadá jako slušný člověk! Ale na děti je pes! Jestli mu tu ubohou loutku nechají na pospas, je schopný ji roztřískat na cimprcampr!“

Zkrátka, tolik toho napovídali a navykládali, až karabiník pustil Pinocchia na svobodu a do vězení odvedl chudáka Geppetta. Ten v první chvíli nenacházel slov na svoji obranu, a tak brečel jako želva a po cestě do žaláře vzlykavě koktal:

„Zlořečený synek! Když pomyslím, co mě to stálo námahy, abych z něj udělal slušnou loutku! Ale dobře mi tak! Na to jsem měl myslet dřív!“

Tomu, co se stalo potom, se dá jen těžko uvěřit, a já vám o tom budu vyprávět v příštích kapitolách.

IV.

Příběh o Pinocchiovi a Cvrčku řečníkovi, kde se ukáže, jak se zlobivé děti nerady nechávají poučit od těch, kteří toho vědí víc než ony.

Tak vám tedy povím, děti, že zatímco byl chudák Geppetto nespravedlivě odveden do vězení, ten raubíř Pinocchio – když se dostal ze spárů karabiníka – vzal nohy na ramena a uháněl přes pole, aby se co nejrychleji dostal zpátky domů; a při tom běhu jako o život přeskakoval hluboké škarpy, trnité živé ploty a příkopy plné vody, stejně jako by to udělali kůzle nebo zajíček pronásledovaní lovci.

Když dorazil k domu, zjistil, že hlavní dveře jsou jen přivřené. Strčil do nich, vešel dovnitř a jakmile zasunul západku zámku, s žuchnutím si kecnul na podlahu a spokojeně zhluboka vydechl.

Pocit spokojenosti ale netrval dlouho, protože uslyšel, jak se v místnosti ozývá:

„Crr, crr, crr!“

„Kdo to na mě volá?“ zeptal se Pinocchio vystrašeně.

„To já!“

Pinocchio se otočil a spatřil velkého Cvrčka, který pomaloučku šplhal vzhůru po stěně.

„Pověz mi, Cvrčku, co jsi zač?“

„Já jsem Cvrček řečník a bydlím v téhle světnici už přes sto let.“

„Ale dneska patří tahle světnice mně,“ řekla loutka, „a jestli mi chceš udělat opravdu radost, okamžitě odejdi a ani se neotáčej.“

„Já odsud neodejdu,“ odpověděl Cvrček, „dokud ti neřeknu velkou pravdu.“

„Tak mi ji pověz a padej.“

„Běda dětem, které vzdorují rodičům a z rozmaru opouštějí rodný dům! Nikdy se jim na tomhle světě nebude dařit a dřív nebo později budou hořce litovat.“

„Říkej si, milý Cvrčku, co jen se ti zlíbí, ale já vím, že odsud chci zítra za svítání odejít, protože když tady zůstanu, stane se mi to, co se stává všem dětem, a to, že mě pošlou do školy a já se budu muset chtě nechtě učit; a já upřímně řečeno nemám na učení vůbec náladu, víc mě baví běhat za motýly, lézt na stromy a vytahovat ptáčky z hnízda.“

„Ubohý hlupáčku! To nevíš, že takhle se z tebe v dospělosti stane parádní osel a že tě budou všichni vodit za nos?“

„Mlč, ty darebo!“ vykřikl Pinocchio.

Ale Cvrček byl trpělivý myslitel, takže místo aby se kvůli té prostořekosti urazil, pokračoval stejným tónem:

„A jestli se ti nezamlouvá chodit do školy, proč se nevyučíš nějakému řemeslu, aby sis mohl poctivě vydělávat na chleba?“

„Chceš to vážně slyšet?“ opáčil Pinocchio, který začínal ztrácet trpělivost. „Ze všech řemesel na světě je jen jedno jediné, které mi doopravdy vyhovuje.“

„A jaképak to je?“

„To, při kterém můžu jíst, pít, spát, bavit se a od rána do večera se poflakovat.“

„Dej si bacha, ty cvrččí lumpíku!... Jestli mě chytí rapl, tak si mě nepřej!“

„Ubohý Pinocchio! Je mi tě vážně líto!“

„Proč je ti mě líto?“