Rok prasaťa

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Carmen Mola

Rok prasaťa – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Prvá časť

Sama

Prečo odchádzaš a nechávaš ma samého?

Čo keby mi padla do oka iná?

Čo keby ma zviedla?

Svadobné šaty sú jej úzke, páchnu naftalínom, a hoci boli možno kedysi biele, dnes majú neurčitú farbu, čosi medzi žltou a krémovou. O takejto svadbe Valentina veru v pätnástich nesnívala. Šaty má od Ramony, matky ženícha, ktorý ju ani len nepobozkal, keď ich oddávajúci vyhlásil za muža a ženu. Svokra je k nej chladná a odmeraná a určite váži viac než ona, no Valentina sa do šiat sotva vmestila, pretože je vo štvrtom mesiaci. Dieťa čaká s iným, vôbec nerozumie, prečo si ju novomanžel vzal.

Valentina si vyzlečie šaty. Pod nimi má lacnú spodnú bielizeň z pouličného trhu. Koľkokrát si sľubovala, že na deň svadby si kúpi luxusné negližé, aké nosia dievčatá z klubu, keď sú s klientmi? Namiesto toho má biele nohavičky a neladiacu podprsenku, ktorá ledva udrží jej neprestajne sa zväčšujúce poprsie. Sama k sebe cíti ľútosť a odpor.

Napriek tomu všetkému vie, že je oveľa atraktívnejšia než jej manžel Antón, nízky a plachý muž, plešivejší, než by sa na jeho vek patrilo, s bojazlivým pohľadom a nepríjemným telesným pachom, akoby sa niekoľko dní nesprchoval. Odkedy sa k nemu Valentina nasťahovala, cíti všade, kam sa pohne, smrad prasacieho chlieva. Do jeho domu, a ako sa zdá, aj do svojho, už navždy.

Má dvadsaťtri rokov, od manžela je prinajmenšom o päť rokov staršia, a postavu mala veľmi súmernú, kým jej ju nezdeformovalo tehotenstvo. Tvár mierne narúšajú nezatajiteľné črty pôvodných bolívijských obyvateľov. Valentina to nikdy nepokladala za chybu, ale Španieli majú iný názor. Keby len tušili, čo všetko sa jej nepáči na mužoch, s ktorými sa v krajine zoznámila.

Od príchodu na polostrov sa jej šťastie vyhýba oblúkom. Chcela si otvoriť vlastný obchodík, ale musela slúžiť v domácnosti, kde ju pán domu tak dlho obťažoval, vždy keď zostali sami, až kým jeho manželka nezačala čosi vetriť a bez slova ju vyrazila. Potom menila jedno zamestnanie za druhým, až sa zrazu vydala a teraz nevie, či ju čaká šťastný a pokojný život, alebo to bola najväčšia chyba v živote. Tak veľa predsa nežiada, stačil by jej dom, ktorý nepáchne prasacinou, a o trochu krajší, milší, mužnejší manžel než Antón. Ibaže nič nešlo podľa plánov a to jediné, čo pokladala za záblesk nádeje – príležitosť na vydaj –, ju priviedlo do tejto dediny, do tohto domu, nie oveľa krajšieho od toho, ktorý jej otec postavil vlastnými rukami v Cotoca pri Santa Cruz de la Sierra, kde sa Valentina narodila a odkiaľ aj odišla.

U nich sa svadby pripravujú v predstihu, pivo tečie prúdom a pod hovädzinou sa prehýbajú stoly; ženy si dajú typické sukne a klobúky s najkrajšími ozdobami, živá kapela zahrá novomanželom valčík, všetci sú šťastní… Na jej svadbe nijakí hostia neboli, iba Ramona s Dámasom, rodičia ženícha a súčasne svedkovia. Žiadna hudba ani spŕška ryže či okvetných lístkov, ktorými by niekto obsýpal novomanželov. Namiesto na hostinu šli do baru na námestí, kde si dali limonádu a misku orieškov a ešte porciu kalamárov, ale na tú ich pozval Aniceto, vlastník baru, od radosti, že k nemu do podniku zavítala nevesta. On jediný Valentine zablahoželal a odvážil sa polohlasom zakričať „Nech žijú novomanželia!“

Teraz je Valentina sama v izbe, manžela nikde. Sprvu si myslela, že bude chcieť spečatiť sobáš, len čo sa za nimi zavrú dvere, no zrejme si radšej počká do večera. Popravde však za ten krátky čas, keď boli snúbenci, lepšie povedané, keď pantomimicky predstierali, že ich čaká svadba, Antón nedával najavo, že by ktovieako po nej túžil.

„O pol hodiny je večera, nemeškaj.“

Ramona bez klopania vtrhla dnu a pristihla ju, ako tam sedí iba v nohavičkách a podprsenke a pozerá sa na seba do zrkadla. Nijako to nekomentovala, no v očiach mala pohŕdanie. Za polhodinu sa nestihne osprchovať, zbaviť naftalínového smradu a pocitu špinavosti, ktorý sa na ňu nalepil, nedovolí si však odporovať.

S Antónom sa zoznámila pred dvomi týždňami. Do klubu pri ceste, kde pracovala – nie, nebola dievča na noc, iba umývala dlážky, kúpeľne a riad –, za ňou prišiel jeho otec Dámaso.

„Dostanem ťa odtiaľto, ak sa vydáš za môjho syna,“ navrhol jej. „Nie sme bohatí, ale núdzou trpieť nebudeš.“

„Čakám dieťa.“

„Dáme mu naše priezvisko.“

Nič viac. Dokonca sa ich ani nespýtala, ako sa živia, myslela iba na svoje maličké – zatiaľ nevie, či to bude syn alebo dcéra –, na to, že bude môcť vyrastať v normálnom dome, nie v klube pri ceste, obklopené prostitútkami, a že nebude trieť biedu ako ona.

Na večeru sú mäsové gule a Valentina musí uznať, že lepšie v živote nejedla. Pri stole všetci mlčia, iba Dámaso, jej svokor, vysvetľuje, že prasce sú v dome to najdôležitejšie, žije z nich celá rodina. Treba im dávať žrať v presne určený čas, obriadiť ich, pravidelne vykydať chliev.

„Také máme u nás zvyklosti,“ dodá.

Pre Valentinu to nie sú zvyklosti, ale nariadenia. A súdiac podľa ticha, ktoré panuje za stolom, kým Dámaso hovorí, plnia sa bez odvrávania.

Po večeri sa nevesta vráti do izby čakať na manžela. Teraz sa už určite bude domáhať manželských povinností, o tom je presvedčená, a preto sa pripraví, oblečie si nočnú košieľku, ktorú jej podarovala dievčina z klubu a podľa jej slov rozpáli každého chlapa.

„Musí sa z teba zosypať, chmatni ho hneď za gule; ak sa ti to podarí, bude jedno, kde ste sa zoznámili, do smrti sa o teba postará.“

Skutočný otec jej dieťaťa sa o ňu nikdy nestaral, bol to neznámy cestujúci, ktorý strávil noc v klube, a ona vlastne netuší, prečo sa s ním vyspala alebo či by ho vôbec spoznala, keby sa ešte niekedy stretli. O neokrôchanosti Španielov jej nikto nemusí rozprávať, vie o nej svoje a dnes v noci očakáva ďalšie pokračovanie. Ibaže Antón, ako sa zdá, je iný: vojde do izby – pach prasaciny sa medzičasom zmiešal s pachom vína –, nepobozká ju ani nezaželá dobrú noc, ľahne si a zaspí.

Aj Valentina sa pokúša zaspať, ale bezvýsledne; má svadobnú noc a hnevá ju svet. O tretej sa napokon odhodlá vyjsť z izby. Potme blúdi v dome a prvý raz zapochybuje o svojich rozhodnutiach. V priebehu niekoľkých dní sa vydala a odsťahovala do domu na samote k mužovi, ktorý je jej odporný, a k diktátorským svokrovcom. Prečo tak ochotne vstúpila do jamy levovej? Strach jej však teraz nepomôže. Antón je možno iba zle vychovaný, navráva si Valentina, verí, že z neho vykreše pozorného muža. Výmenou aspoň získala stabilné prostredie, kde môže priviesť dieťatko na svet. Aký by mu mohla dať život, keby nemala ani cent vo vrecku?

Z domu vyjde na obrovské pole zaliate mesačným svetlom. Nohy ju dovedú až k chlievom. V duchu si hovorí, že raz bude mať to miesto rada, bude ho pokladať za domov. Cestička vedie popri klietkach, kde spia bravy. Odrazu sa Valentina strhne na hlasný zvuk. Jedno zo zvierat asi precitlo a rozbehlo sa proti mrežiam, ktoré kovovo zacvendžali. Dievčina pristúpi ku klietke a napriek tme rozozná, že dnu nie sú prasce, ale dvaja nahí muži v reťaziach.

„Čau,“ povie ten, ktorý vpálil do mreží.

Zúrivo masturbuje, z kútika úst mu visí slina; druhý z nich čupí a smeje sa. Zle na nich vidieť, iba podľa hlasu usúdila, že sú to ľudia, nie zvery. Vtedy sa spoza jej chrbta ozve druhý hlas.

„Na čo si tu?“

Hlas patrí Dámasovi.

„Ak budeš porušovať pravidlá, aj ty raz skončíš v klietke.“

Valentina si inštinktívne objíme brucho a nenarodené dieťa v ňom.

Prvá kapitola

Bar je plný najmä Španielov, ale vidieť aj skupinky Číňanov, sem-tam zblúdeného turistu. Iba výzdoba je čisto ázijská: lampáše a závesné lampy pomaľované čínskym písmom a soška mačky kývajúcej labkou na rozlúčku. Pod tým všetkým klasický bar, laminátový pult s hranou obitou plechom, chýbajú už iba popolníky s logom Cynar alebo Martini z čias, keď sa ešte v podnikoch mohlo fajčiť. Miestni si už zvykli, že bývajú vo štvrti, ktorú by v iných mestách nenazvali inak než čínska.

Čínske nápisy ani Budha sediaci pri registračnej pokladni Chesce neprekážajú. Kedysi bar patril Pacovi, pôvodom Segovijčanovi, s ktorým sa Chesca zoznámila, ledva sa sem nasťahovala, a dnes jej bezkofeínovú kávu v tých istých zafúľaných šálkach servíruje čašník s úzkymi očami. Pretože jeho meno nevedia vysloviť, oslovujú ho tiež Paco, keď im nosí pivo v poobíjaných pohároch a ešte lepšie pečené držky, než aké pripravoval predchádzajúci majiteľ. Navyše tento Paco, aj keď je Číňan, vyrastal vo štvrti a po španielsky rozpráva bez najmenších problémov.

„Paco, daj mi plechovku piva so sebou a povedz, koľko ti dlhujem.“

„Dnes je to na mňa. Nezdržíš sa? Oslavy sa ešte nezačali.“

„Idem domov, mám zápal spojiviek a ledva som sa sem doplazila. Som tu, len aby som ti zaželala šťastný nový rok prasaťa.“

„Ďakujem, ale narodil som sa v Madride, v Milagrose. Mne sa rok končí Silvestrom. Čínsky zvieratník je pre Číňanov,“ dodá so smiechom.

Chesca by rada posedela, ale v bare sa nedá ani pohnúť a štípe ju v očiach. Okrem toho ráno skoro vstáva, lebo ju predvolali na súd na Plaza Castilla v prípade obchodu s bielym mäsom, ktorý odhalil Útvar kriminálneho vyšetrovania. Ako koordinátorka jednotky – koordinátorka, nie šéfka, nezabudne jej vždy pripomenúť Rentero – sa týmto povinnostiam nevyhne. Ani hádka so Záratem spred niekoľkých hodín jej neurobila náladu na oslavu. Vlastne sama nechápe, prečo ju tak nahneval. Sú dospelí, nech si každý robí, čo chce. Lenže…

Na odchode musí pred dverami ustúpiť a pustiť dnu skupinu mužov v kostýme draka, ktorí tancujú do rytmu bubnov a tamburín. V preplnenom podniku sa na počudovanie nájde miesto aj pre nich; od Paca vie, že čím viac hluku a veselosti, tým viac šťastia ich v novom roku čaká.

Chesca si cez dav na ulici prekliesni cestu k pokojnejšiemu miestu, kde si kvapne do očí roztok z lekárne, ktorý jej v ten deň odporučil Buendía. Potom si otvorí plechovku Mahou a popíjajúc sleduje masky a počúva hudbu, tleskot a delobuchy. Akýsi muž k nej pristúpi, vyzerá ako Španiel, ale rozpráva po čínsky.

„Nung-li sin-nien.“

„Ani slovo,“ odvetí ona s úsmevom.

„Tak ešte raz.“ Muž vytiahne z vrecka papierik a prečíta z neho: „Nung-li sin-nien.“

„Čo to má akože znamenať?“

„Teraz mi jeden Číňan vysvetľoval, že takto sa želá šťastie do roku prasaťa. Ktovie, možno to znamená jarné rolky alebo sladkokyslá omáčka, ale ani to neublíži, tak želám šťastnú sladkokyslú omáčku. Volám sa Julio.“

„Ja som Chesca.“

Formálne sa pobozkajú. Julio vyzerá dobre, je vysoký a dobre stavaný, len trochu staromódne oblečený, má na sebe zelený vatovaný kabát s oranžovou podšívkou. Určite by sa o ňom dalo povedať, že je pekný muž, navyše so zmyslom pre humor.

„Bývaš tu niekde?“ spýta sa Chesca, pretože ho vidí prvý raz v živote. Madrid je síce veľké mesto, no obyvatelia jednotlivých štvrtí ľahko podliehajú ilúzii, že tam každý pozná každého.

„Nie, teraz som sa prisťahoval. Učím na strednej škole, dostal som miesto v jednej miestnej diere,“ tresne Julio, no hneď to oľutuje. „Prepáč, teraz mi iste povieš, že si tam študovala, a ja sa prepadnem od hanby.“

„Pohoda. Do štvrte som prišla až ako dospelá. A študovala som u rádových sestier.“

„Teraz neviem, čo je horšie.“

„Tie sestry,“ vysvetlí Chesca.

Od pouličného čínskeho predavača v stánku si kúpia štyri plechovky piva a zemiakové lupienky a zamieria na Plaza Julián Marías. Tam, oproti ulici Marcela Useru, kde klokocú oslavy čínskeho nového roka, si nájdu lavičku iba pre seba.

„Študentom hovorím, že ak sedia v škole, je to preto, lebo sa rozhodli viesť iný život než tí, čo zostanú na ulici, ponevierajú sa po parku Pradolongo a prekladajú pivo džointmi a tabletkami.“

Chesca nesúhlasí, nebude však drobnou názorovou odchýlkou kaziť dobre sa rozvíjajúci flirt. Kritiku zmäkčí z iného uhla.

„To je tá škola až taká zlá? Som miestna a dierou by som to tu nenazvala, v Madride sú horšie časti, oveľa horšie.“

„Možno sa od tvojich študentských čias čo-to zmenilo. Neprestajne im opakujem, že to bola ich voľba, tak nech chodia s hlavou hore.“

Juliove slová ju prekvapujú, pripomenuli jej scénu z Nebezpečných myšlienok s Michelle Pfeifferovou. Dokonca by mohla z filmu aj citovať: „Nebudem sa skrývať pred smrťou, do hrobu pôjdem s nezlomným duchom a s hlavou vztýčenou, lebo vždy existuje voľba.“ Napriek tomu sa usmeje, možno si ten pekný, zdravo sebavedomý chalan myslí, že ju zbalí na repliku z filmu. Aspoň sa s ním rozptýli, odvedie myšlienky od práce v útvare, zajtrajšieho súdu a hádky so Záratem. Chlapec sa jej vidí ako solídny kandidát na pár minút zábavy a prečistenie hlavy, preto zastaví prúd jeho rečí bozkom.

„Bývaš ďaleko?“ spýta sa ho.

„Tak trochu,“ odvetí viac zaskočený než nedočkavý.

„Prišiel si autom?“

„Nie, metrom.“

„Tak sa odvezieme mojou motorkou.“

Pohodlnejšie by to bolo u nej doma, ale nechce riskovať, ľahko by sa mohlo stať, že Zárate na poslednú chvíľu zruší pivo s kamarátmi, zjaví sa nečakane doma a pristihne ju v posteli s mužom, ktorého sotva spoznala. To by veci nepomohlo.

Motorkou sa dovezú na Plaza Comendadoras, zaparkujú a vyjdú do malého bytu. Chescu štípe v očiach, preto zamieri hneď do kúpeľne a kvapne si do očí. Mierne ju zarazí, že nikde nevidí kozmetické prípravky, ale nezamýšľa sa nad tým, chce si iba užiť. Prvý raz po dlhom čase to bude s niekým iným než so Záratem, po chrbte jej prebehnú zimomriavky.

Julio na ňu čaká s fľašou vína a naliatym pohárom. Medzičasom si vyzliekol košeľu, Chesce sa pozdáva, čo vidí. Ledva si pripijú, vrhne sa naňho. Skúsene ju hladí, aj pozvoľné vyzliekanie mu ide od ruky. Rozhodne sa nikam neponáhľa, čo však prekáža Chesce, ktorá to chce vybaviť raz-dva a vrátiť sa domov. Telom ho naviguje k posteli, a keď si naňho sadne obkročmo, zakrúti sa jej hlava. Musí si ľahnúť, mladý muž ju objíma, bozkáva a ona sa mu podvoľuje, no zároveň tuší, že čosi nie je v poriadku. Mužova hlava klesá k jej rozkroku a závrat ustupuje rozkoši. Chesca priviera oči, no vzápätí ich otvorí, pretože v miestnosti sa mihol tieň. Určite niečo videla. Oslabené vedomie zelektrizuje desivá myšlienka: niekto je s nimi v byte. Počuť zakrochkanie. Zvuk nevydal Julio, ale čosi na opačnom konci miestnosti. Chesca zaostrí a vo svetle pouličných lámp zbadá siluetu muža, ktorý sa opiera o zárubňu a sleduje ich, ako keby sa nič nedialo. Pri nohách postele dva páry očí zhypnotizovane sledujú každý pohyb.

Chesca sa chce vzoprieť a ujsť, no svaly ani hlava nereagujú.

Druhá kapitola

V prijímacej miestnosti sedí na stoličke nehybne žena androgýnneho vzhľadu a upiera pohľad na stenu pred sebou. Na sebe má tmavosivý pánsky oblek: nohavice, vesta, biela košeľa a sako, na ktorom spod rukávov vytŕčajú manžety s červenými gombíkmi, k tomu pásikavá kravata zaviazaná na windsorský uzol ako z anglických univerzít. Vlasy má ostrihané nakrátko, po bokoch a vzadu skoro ako vyholené. Napriek vynaloženému úsiliu pôsobiť mužsky nezatají, že je pekná žena.

„Čaká na Chescu,“ povie Buendía za presklenými dverami Orduñovi, tak aby ho nepočula. „Musíš sa jej ujať, kým nepríde. Vieš, kto to je?“

„Áno, je nová. Chesca mi včera hovorila, že príde. Ale prijať ju mala ona.“

„To je tá neter…“

Orduño prikývne na znak, že meno netreba dodávať. Po Eleninom odchode Rentero ponúkol miesto koordinátora jemu. Orduño odmietol a navrhol Chescu. Od začiatku malo ísť iba o dočasnú pozíciu, kým nenájdu vhodného kandidáta; a rovnako zrejmé bolo, že pre Rentera je ním Elena, ak by sa vrátila. Chesca zatiaľ odviedla kus roboty, všetci očakávajú, že nebude dočasnou veliteľkou dlho. Prijať novú členku je iba ďalšou z otravných formalít postu a dnes sa jej bude musieť zhostiť Orduño, ktorý najhlasnejšie protestoval proti jej prijatiu, keď sa dozvedel, o koho ide.

„Dobrý deň, Reyes Renterová?“

Žena vstane a zaujme vojenský postoj.

„To som ja.“

Gesto sa Orduñovi zdá také prehnané, že uvažuje, či si z neho nevystrelila.

„Pokoj, tu sme v špeciálnom útvare. Máme miernejší… režim.“

Pretože nevie, či ju má pobozkať na líce, radšej jej podá ruku. Ona pozdrav opätuje, silno, mužsky mu stisne dlaň.

„Očakávala som, že ma prijme vicekomisárka Francisca Olmová.“

Orduño sa usmeje. Chescu nikto nevolá Francisca. Možno to meno figuruje niekde v spisoch na ministerstve, ale v BAC prestalo existovať. Dokonca aj na menovke má napísané Chesca Olmová.

„Vieš, Chesca je teraz na súde a netušíme, kedy sa vráti. Tak som si vravel, že tu asi nebudeš chcieť presedieť celý deň. Tiež mám hodnosť vicekomisára, volám sa Orduño.“

„Hlásim sa do služby.“

„Tu si tykáme a protokolom sa netrápime, daj sa do pohody. Donesiem ti kávu, predstavím ťa ľuďom, pokecáme, dobre?“

„Na váš rozkaz.“

„Na tvoj. A ja nič nerozkazujem. Jediný, kto tu rozkazuje, je tvoj strýko.“

Pri zmienke o Renterovi skriví tvár, jej zatiaľ prvý náznak emócie. Orduño jej to neverí, na miesto sa dostala protekciou, tak musí hrať pózu.

V zasadačke Mariajo nadšene vystrihuje správu z novín, na stole má niekoľko regionálnych výtlačkov. Na zdvorilostné frázy nečaká, hneď spustí priateľským tónom.

„Pozrite: Čínsky vedec vytvoril v laboratóriu čiernu dieru.“

Titulok prečítala s takým gustom, že vyvolala v Reyes nutkanie reagovať.

„V laboratóriu? Barbari.“

„Veď to. Už som tú správu našla v šiestich novinách a zajtra ju určite preberú ďalšie. Netuším, odkiaľ sa vzala, zrejme z nejakej infernálnej dielne na Sibíri, kde produkujú takúto kvalitu. Som Mariajo, ty budeš isto neter policajného riaditeľa.“

„Som Reyes.“

„Ja Buendía,“ predstaví sa druhý z prítomných členov útvaru. „Mariajo si nevšímaj, na Sibíri nijaké infernálne dielne nie sú. Správy vymýšľa sama a púšťa ich do obehu.“

Buendía sa nakloní k Reyes, aby ju pobozkal na pozdrav, a uspeje. Zatiaľ sa nikto ani slovom nezmienil o jej výzore, no zároveň nikto presne nevie, ako sa k nej správať. Či ako k mužovi alebo žene. Našťastie, Reyes nedáva na sebe nič znať.

Mariajo ju chytí za rameno a urobí to pomerne prudko, no v jej podaní tieto gestá pôsobia srdečne.

„Ukážem ti, ako sa ovláda kávovar. Vyzerá jednoducho, ale chce to grif.“

„Ďakujem. Naozaj ste tú správu pustili do sveta vy?“

„Jasné. Čierne diery v laboratóriu, taká hovadina. Ale noviny dnes píšu úplní analfabeti.“

„A čo tým získate?“

„Všetky výstrižky si lepím do albumu, aby som raz odhalila pravdu. Utrpí prestíž dobrej polovice plátkov a o mne sa bude učiť na žurnalistických katedrách celého sveta.“ Mariajo sa rozosmeje a nikto nevie, či hovorí vážne alebo zo žartu.

Do miestnosti vstúpi Zárate so znepokojeným výrazom v tvári. Ani si nevyzlečie bomberku, postaví sa do stredu a rozpráva neurčitým smerom, do prázdna.

„Chesca už prišla?“

„Dnes má predvolanie na súd,“ poznamená Orduño.

„Tam sa neukázala.“

Orduño mu venuje neveriacky pohľad.

„To nie je možné. Týždeň si pripravovala výpoveď.“

„Idem odtiaľ, neprišla, štátny zástupca div nevyskočil z kože. Nevolala? Od rána o nej nikto nevie?“

Pohľadom prebehne celú miestnosť, tentoraz adresuje otázku všetkým. Odpoveďou mu je ticho nabité váhavosťou, zmätkom a náznakom obáv. Ešte aj Reyes chápe, že nie je vhodné upozorňovať na seba a pozdraviť nového človeka. V takých chvíľach by najradšej bola neviditeľná alebo sa zamaskovala za kávovar či registračku. Záratemu sa predstaví, keď opadne napätie.

„To mi na Chescu nesedí, aby neprišla na súd,“ vyjadrí sa Buendía.

„Navyše v prípade, ktorý sama vyšetrovala.“

Poznámku dodala Mariajo. Zárate rozhorčene prikyvuje, akoby sa hneval na kolegov, že namiesto rozptýlenia jeho obáv ich ešte prehlbujú. Chesca po niekoľkomesačnom vyšetrovaní rozložila sieť priekupníkov s bielym mäsom. Súd sa práve začal, mala byť korunný svedok. Obhajoba si iste mädlila ruky, keď ju tam nevideli.

„Volal si jej na mobil?“

Orduño vie, že sa pýta zbytočne, určite jej telefonoval niekoľkokrát, ale nevie, ako inak uľaviť evidentne zúfalému mladému mužovi.

„Asi dvadsaťkrát. Nedvíha.“

„Bol si u nej?“ vyzvedá Mariajo nervózne.

„Zvonil som, načúval som cez dvere. Nič.“

„Nemáš kľúče?“

„Nie,“ odvrkne.

Reyes si za zlomok sekundy dá dve a dve dokopy. Predpoklad, že by Zárate mohol vlastniť kľúče od Chescinho domu, jasne signalizuje, že medzi nimi niečo bolo alebo je. Zárate však kľúče nemá, čiže ich vzťah asi nebude taký vážny, ako si všetci mysleli.

Vzápätí sa špekuluje, hypotetizuje a vyjadrujú sa obavy. Nemohol by mať kľúče nejaký sused, hádam by sme k nej nevtrhli bez dovolenia, a čo keď mala v noci infarkt a teraz leží mŕtva v posteli?

„Alebo v nej leží s nejakým šamstrom po presexovanej noci,“ povie Mariajo neúprosne, aby nezabudli, že existuje aj takéto vysvetlenie. „Na vstup do domu budeme potrebovať súdny príkaz. A ten nedostaneme na základe toho, že Chesca neberie telefón.“

„A že neprišla na súd, na to nezabúdaj.“

„Stále málo, Zárate.“

Mládenec prikývne. Dobre vie, že príkaz by nezískali. No teraz je už príliš rozrušený, z úzkosti mu prišlo fyzicky zle.

„Včera sa v Usere slávil čínsky nový rok,“ povie Orduño. „Vravela mi, že sa tam možno zastaví.“

Buendía súhlasne prikyvuje. „Aj mne to hovorila. Mala podráždené spojivky, ale nebolo to nič vážne, odporučil som jej kvapky.“

„Každý sebe lekárom,“ posmešne vyhŕkne Orduño.

„Ja som medicínu vyštudoval. Zaoberám sa síce viac mŕtvymi než živými, ale očné kvapky ešte dokážem vybrať.“

Zárate odíde do Chescinej pracovne. Každý kút, každý centimeter presnorí, akoby dúfal, že kdesi v chuchvalci prachu nájde odpoveď.

Reyes vníma, ako s postupujúcimi hodinami hustne atmosféra. Zatiaľ sa jej účinkovanie v útvare nevyvíja podľa očakávaní. Aj po všetkom tom presviedčaní strýka, ktorému nestačilo, že absolvovala policajnú akadémiu s vyznamenaním, vedela, že na ňu budú hľadieť cez prizmu protekcie, ale to ju netrápi, lebo je presvedčená o vlastnej spôsobilosti a čím skôr má v úmysle ukázať to v praxi. Väčšmi ju prekvapuje zvláštna paralýza, ktorú zmiznutie kolegyne vyvolalo.

„Predpokladám, že ťa informovali, čomu sa v útvare venujeme.“ Orduño nevie, o čom sa má s novou členkou rozprávať.

„Áno, ale rada si to vypočujem aj od teba. Ak by ti to neprekážalo.“

„Tak skúsme. Na našom oddelení preverujeme kadečo, od nevyriešených prípadov, cez zbabrané vyšetrovania a neprofesionálne počínanie kolegov, až po staré spisy, ktoré treba z nejakého dôvodu znovu otvoriť. Inak povedané, jeden deň môžeš u nás robiť na prípade obchodu s bielym mäsom kdesi v Leóne a druhý deň na vražde z osemdesiateho štvrtého.“

„Chodíte často do akcie?“

„Ani nie. Ak si si chcela povyraziť, mala si sa dať preložiť inam.“

„Ale kdeže, bude mi tu dobre,“ odvetí žena tajomne. „Niekedy má človek chuť popreťahovať si kosti, inokedy mu vyhovuje pokoj.“

Zárate zájde do Usery povypytovať sa miestnych. Majiteľ jej obľúbeného baru Paco ju videl, dala si pivo. Nič zvláštne si nevšimol. Ani susedia alebo predavač v bazári, kam Chesca chodí nakupovať žiarovky, baterky a podobné veci, mu nepomôžu.

Preto sa rozhodne vrátiť do kancelárie a buchnúť do stola.

„Chcem ísť k Chesce domov.“

Vetu vyhŕkne len tak, bez pozdravu a dlhých úvodov. Niekoľko ďalších hodín informačného vákua stačilo na to, aby sa zatvrdil. Teraz už nemieni viesť diskusie o tom, či je alebo nie je etické vlámať sa kolegovi do bytu.

„Spíšem žiadosť o súdny príkaz?“ ponúkne sa Orduño.

„Nie. Radšej by som šiel za Renterom. Ten nám dá povolenie. Je to mimoriadna záležitosť. Ale už som mu volal a nie je u seba, neberie ani mobil.“

Všetky zraky sa obrátia k Reyes. Zárate prehovorí prvý.

„Vieš, kde máš strýka?“

„Toto je tvoja predstava o tom, ako sa víta nový člen tímu?“

Zárate na ňu uprene pozrie, premáha v sebe klíčiacu zlosť. Kto je tá sopľaňa, že si s ním dovoľuje hovoriť takým tónom, keď niekam zmizla ich kolegyňa? Reyes neuhne pohľadom. Nech si je Zárate rozrušený, ako chce, ešte mu to nedáva právo brechať na ňu. Navyše cíti, že sa musí brániť, nastaviť mantinely, inak sa nikdy stigmy Renterovej netere nezbaví.

„Kde je tvoj strýko?“ opakuje Zárate.

„Nemám šajnu, v práci som policajtka, nie neter.“

Mariajo sa usmeje pod nos a zakročí, aby nezačali lietať iskry.

„Zistím, aký má dnes program.“

Niekoľko telefonátov s kamarátkami na ministerstve, so svojou sieťou dobre informovaných šesťdesiatničiek, a odpoveď je na svete.

„Rentero je v Casino del Madrid na ulici Alcalá. Nejaká benefícia pre školy v Mjanmare.“

„Idem si do kasína po povolenie,“ vyhlási Zárate. „A ty ideš so mnou,“ ukáže na Reyes.

„Ja?“

„Áno, ty. Keby ho bolo treba obmäkčiť.“

Tretia kapitola

Chesce sa sníva zvláštny sen, páchne hnojom. V polobdelom stave sa jej vybavuje minulá noc – defilé Číňanov, pivá s Juliom, jazda motorkou na Plaza de las Comendadoras a, žiaľ, aj traja muži, ktorí sa prizerali jej sexu s ich kumpánom. Zrejme ju znásilnili, ale to si nepamätá. Jediné, čím si je v tej chvíli istá, je smrad, smrad prasiat.

Nakoniec predsa len otvorí oči. Zápal spojiviek sa zhoršil, bolí ju hlava, ale to je iba predohra skutočnej hrôzy: leží nahá na posteli priviazaná za členky a zápästia. Prudko šklbe rukami aj nohami, obscénne rozkročenými, každý pohyb jej spôsobuje príšernú bolesť. Ťažká a pevná posteľ stoicky vzdoruje jej pokusom oslobodiť sa.

Aj keď sa to zdá nemysliteľné, po chvíli námahy znovu zaspí. Keď precitne, nevie, či uplynulo niekoľko minút alebo hodín. Naďalej sa márne pokúša zorientovať v tom, čo sa udialo, odkedy k nej na ulici Marcela Useru pristúpil pekný mladý muž oblečený ako zo sedemdesiatych rokov. Po príchode do bytu, keď vyšla z kúpeľne, kde si kvapla do očí, na ňu čakal s pohárom vína. Už len z myšlienky na víno sa jej dvihne žalúdok, z čoho usúdi, že v ňom bolo sedatívum alebo nejaká podobná látka. Oči ju neznesiteľne pália, uvedomuje si však, že to je najmenší z jej momentálnych problémov.

Nakoľko jej to len povrazy a boľavé svaly dovolia, rozhliada sa po miestnosti. Podľa okien vysoko pod stropom, ktoré sú zaslepené kartónom, usúdi, že je niekde v suteréne. Jediné svetlo preniká cez škáry medzi kartónom a stenou. V šere rozoznať tmavé machule, asi nábytok alebo nejaké škatule. Niekoľko metrov od nôh postele stúpajú schody k dverám. Cez tie dvere bude musieť vyjsť, ak chce prežiť.

Teraz sústredí pozornosť na vlastný rozkrok, či zacíti bolesť alebo podráždenie. Aspoň aby zistila, či ju znásilnili, no všetko sa zdá v poriadku. Možno jej podstrčili niečo, z čoho sa tak opustila, že ani nekládla odpor, a možno im stačilo sledovať ju s Juliom. Od chvíle, keď so zdesením zistila, že okolo postele stoja traja muži, až kým sa neprebudila priviazaná v posteli, má v pamäti okno. Na myseľ jej náhle príde jedno konkrétne slovo: stádo. Ibaže podľa smradu vznášajúceho sa v miestnosti – ten sa jej evidentne neprisnil – by asi črieda bolo presnejšie. Črieda svíň.

Ďalej ju bolí hlava a štípe v očiach, ale ako sa upokojuje, začína premýšľať jasnejšie. Ako mohla byť taká naivná, ignorovať všetky varovné signály? On oslovil ju a vytiahol repliku z filmu, ktorú vydával za vlastnú, ako keby postupoval podľa presného scenára; v kúpeľni nenašla nijaké jeho osobné veci, a keď sa teraz nad tým zamyslí, vlastne ani v obývačke. Julio ju nevzal k sebe, ale zrejme do nejakého nájomného bytu pre turistov, kde už asi čakali tí traja. Hneď jej napadne teória: je to štvorčlenná banda, ktorá využíva najkrajšieho zo svojich radov, aby balil ženy a oni ich potom mohli spoločne znásilniť. Tak ako si vystriehli ju, mohla byť obeťou ktorákoľvek iná. A do pasce sa chytila preto, lebo jej úsudok zastrel hnev. Zárate sľúbil, že pôjde s ňou, a potom sa na ňu vykašlal, čo ju tak rozčúlilo, že stratila ostražitosť. Hnev a nenávisť bránia človeku myslieť, vie to odjakživa; ak sa jej niečo v živote podarilo, vždy vďaka tomu, že konala rozvážne aj v tých najextrémnejších situáciách.

Teória o fešákovi ako návnade a troch hovädách je dobrá, má logiku. Keď veci dávajú logiku, človeka to upokojí. Ibaže toto bude inak. Keby chceli Chescu iba znásilniť, nepreviezli by ju sem, kde to páchne hnojom, a nepriviazali by ju nahú k posteli. O čo im ide?

Opatrne, nesmie pridať k nenávisti a hnevu ešte aj strach; lebo v tom prípade sa odtiaľ nikdy nedostane.

Štvrtá kapitola

Reyes bola v Casine de Madrid niekoľkokrát, vždy na nejakej párty alebo oslave. V skutočnosti je jej otec, Renterov brat, spoluvlastníkom prevádzky. To skôr na Záratem badať, že nie je zvyknutý pohybovať sa v takomto prostredí, na majestátne vstupné schodisko hľadí ako vyjavený.

Keď k nemu pristúpi vrátnik, vytiahne odznak.

„Som vicekomisár Ángel Zárate, Útvar kriminálneho vyšetrovania štátnej polície.“

„Zavolám riaditeľovi.“

„To nebude potrebné, chcem sa iba porozprávať s Renterom, mal by tu byť na nejakej benefícii.“

„Prepáčte, pán vicekomisár, ale nesmiem vás pustiť ďalej. Iba po konzultácii s riaditeľom.“

Reyes predstúpi dopredu.

„Basilio, musím sa pozhovárať so strýkom. Bude to len na moment.“

„Ty vieš, Reyes, že takto to nefunguje,“ namieta vrátnik.

„Veď sa nezblázni, sme hneď preč a popolníky kradnúť nebudeme.“

K prosbe pridá milý úsmev, ktorý je v protiklade so strohým oblekom a agresívne krátkym účesom.

„Sú v Kráľovskom salóne. Rob tak, aby som to rozhodnutie neoľutoval.“

„Nič sa neboj.“

Vrátnik sa vzdiali a teraz ide prvá Reyes, vedie Zárateho k recepcii.

„Prečo si nepovedala, že sa poznáte?“

„Nepýtal si sa.“

Len čo vstúpia do Kráľovského salóna – je v celom kasíne najkrajší, zdobí ho zariadenie v novorokokovom štýle, impozantné vitráže, lustre, mramorový reliéf od Benlliura a nádherné obrazy, medzi nimi jeden od Julia Romera de Torres –, zbadajú Rentera zarozprávaného s postaršou ženou. Šumivý kokteil rozhovorov občas doplní letmý úsmev, nenaruší však civilizovaný a trochu surreálny tón konverzácie. Reyes nechápe, prečo okamžite nevyrazia za policajným riaditeľom. Zárate stojí na prahu ako paralyzovaný, možno strach, možno prehnaná úcta mu nedovoľujú urobiť ďalší krok. Ako keby sa mu zjavil prízrak. A v podstate to tak aj je. Medzi gréckou sochou Palas Atény a zavalitým mužom vo vestičke s hodinkami na retiazke stojí Elena Blanco. Na sebe má elegantné dlhé šaty krémovej farby a na tvári napätý, umelý úsmev venovaný partnerovi, ktorý razom zmizne, keď zbadá Zárateho, a zmení sa na srdečné prekvapenie, výraz šťastia a zvedavosti, aký v človeku vyvolá stretnutie so starým známym. Zárateho privíta s otvorenou náručou, gestom takým milým a úprimným, že v prostredí kontrolovanej upätosti pôsobí až obscénne.

„Koho to vidím?!“

„Čo ty, ale ja! Nemala si náhodou bývať v Taliansku?“

„Som tu len načas,“ vysvetľuje Elena. „Zacnelo sa mi za Madridom a mama ma navliekla do tejto benefície pre mjanmarské školy.“

Sotva to dopovie, ukáže na ženu pri Renterovi, dámu z vysokej spoločnosti. Napriek pokročilému veku je krásna, takým tým povýšeným spôsobom bohatých ľudí. Policajný riaditeľ nevdojak skriví tvár pri pohľade na agenta BAC a svoju neter postávajúcu vedľa Zárateho akoby nič. Z jeho výrazu poznať, že toto je posledné, čo potreboval vidieť, práve keď mu naliali pohár amontilladského Versos 1891 od Barbadilla. Hneď zamieri k nim.

„Teba som tu nečakal, Reyes,“ povie Rentero s potláčanou zlosťou. „Ani teba.“

Aj Zárate sa musí ovládať. Policajného riaditeľa prišiel vyhľadať v neodkladnej záležitosti, no odrazu sa hnevá, že prerušil jeho rozhovor s Elenou. Niekoľko intenzívnych sekúnd trvá, kým si v rozladení usporiada priority: najprv treba nájsť Chescu. V rýchlosti zhrnie informácie o jej zmiznutí, ako sa nedostavila na súd, že nič o nej nevedia a boja sa, či je v poriadku. Rentero netrpezlivo počúva, potom asi najmä pre pokazenú náladu celú vec odbije ako nepodstatnú. Chescino mlčanie pripíše na vrub stresu z novej pozície – pritom nezabudne dodať, že „je iba koordinátorka, nie šéfka“, asi aby bolo jasné, že podľa neho nie je nikto z útvaru spôsobilý viesť ho – a vyjadrí presvedčenie, že kolegyňa sa určite čoskoro objaví.

„Ale je nezvyčajné, aby neprišla na súd. Sama viedla vyšetrovanie a teraz hrozí, že obvinení uniknú trestu,“ namieta Zárate.

„Nevylomíme jej dvere, nebudeme prezerať telefónne záznamy ani sa jej nenabúrame do mailu len preto, lebo si niekoho narazila a teraz kdesi labzuje,“ vyhlási Rentero s taktom parného valca.

Reyes na ňom vidí, že tým chce ukončiť celú diskusiu a už sa od nich vzďaľuje. Preto ho chytí za rameno.

„Strýko, chcem sa k nej len pozrieť a zistiť, že je v poriadku. Neobrátime byt hore nohami.“

Renterovi zaiskria oči rozčúlením. V takýchto chvíľach ide rodina nabok, nie je jej strýko, ale nadriadený, ktorý nemôže pripustiť akýkoľvek bližší kontakt so stážistkou.

„Prosím, buďte takí dobrí a dovoľte nám užiť si galavečer. Teším sa, že neter získala miesto v útvare, som presvedčený, že z nej bude skvelá policajtka.“

S tými slovami odíde.

„Kokot,“ precedí Zárate. Potom si všimne, ako Reyes dvihla obočie. „S prepáčením.“

„Na mňa neber ohľad, myslím si o ňom svoje.“

„Tak ty si Renterova neter.“

„A ty legendárna Elena Blanco.“

„Nič legendárne na mne nie je, ver mi.“

„Nevieš, čo sa o tebe povráva na akadémii.“

„Lepšie nevedieť.“

Zárate si odkašle. S trpezlivosťou je na hrane.

„Elena, pomôž mi. Viem, že sa s Chescou deje niečo vážne.“

„Nie som policajtka, Ángel.“

„Ale si jej kamoška. Alebo ste aspoň boli dlhé roky kolegyne. Nič to pre teba neznamená?“

Elena vidí, ako na ňu mama kýva, nech sa už vráti.

„Môžem ti pomôcť iba vlastným názorom. Chesca nikdy nezanedbala súdnu povinnosť. Vždy bola veľmi zodpovedná. A nie je normálne, že za celý deň o sebe nedá vedieť.“

„Toto mi povieš, ale zostávaš v pokoji, áno?“

„A čo mám robiť?“

„Pomôž mi ju nájsť. Potrebujem ťa.“

Elena zachytí ďalší matkin pohľad, studený ako oceľ a s jasným posolstvom: prestaň sa vybavovať s tými vandrákmi a venuj sa svojim spoločenským povinnostiam.

„Choďte k nej,“ rozhodne Elena. „Kašli na to, čo hovorí Rentero. Choď k nej do bytu hneď teraz.“

„Bez povolenia?“

„Bez toho, aby si stratil čo len sekundu.“

„To nie si ty. Vždy si úzkostlivo dodržiavala protokol.“

„Veď ti hovorím, že už nie som policajtka. A ide o Chescu, sám si to povedal. Boli sme kolegyne.“

Zárate prikývne.

„A teraz ma ospravedlň, som žiadaná inde.“

„Poď so mnou. Pôjdeme hľadať Chescu. Spolu.“

„Nedá sa.“

Zárate sa na ňu uprene zahľadí, ako keby chcel preraziť hradbu, ktorú okolo seba postavila.

„Prepáč. Určite sa čoskoro objaví. Rada som ťa videla.“ Elena sa obráti k Reyes. „A tebe želám veľa zdaru. Ak sa chceš učiť, lepšie oddelenie si si nemohla vybrať.“

Reyes sa vďačne usmeje. Elena sa začlení do hlúčika ľudí okolo svojej matky, ktorej úsmev skrýva prísľub trpkých výčitiek, len si počkať na vhodný moment.

Zárate a Reyes sa vydajú cez sálu k východu. Dievčina sa neprestáva usmievať, konečne sa zoznámila so slávnou komisárkou Elenou Blancovou a nesklamala ju. Starší kolega rázne kráča, s ťažkosťami spracúva účinok, aký naňho malo stretnutie s niekdajšou veliteľkou útvaru.

Elena sa chopí pohára s bielym vínom a v duchu si povzdychne, že na týchto podujatiach bontón velí upíjať po malých hltoch. Najradšej by celý pohár obrátila do seba, aby zahasila to, čo v nej zapálil Zárateho príchod. Jeho fyzická prítomnosť, jeho hlas, vôňa. Problémy, o ktorých jej rozprával. Problémy z iného života, celkom inej kapitoly. A tá sa teraz znovu otvorila a všetko sa z nej vytriaslo. Stačilo by natiahnuť ruku a mohla by sa prstami dotknúť minulosti, o ktorej si myslela, že je ďaleko za ňou.

Piata kapitola

Zo všetkého najprv bolo v Usere potrebné skontrolovať garáž. To už urobil popoludní. Našiel v nej Chescin citroën, ale nie motorku Hondu CBR 500R. Nič sa nezmenilo. V garáži číslo šestnásť stále stojí iba auto. Útvar vydal príkaz pátrať po motorke, zatiaľ bez výsledku. Po návšteve v garáži by mala nasledovať rekonštrukcia ďalších Chesciných krokov v ten večer, do čoho sa však Záratemu veľmi nechce. Podľa vlastných slov mala v pláne prejsť sa po štvrti a osláviť čínsky Nový rok. Presne to aj urobila, aspoň to tvrdí očitý svedok. Lenže prečo potom nasadla na motorku? Čo také nečakané sa prihodilo, že ju to primalo zmeniť plán? Prečo sa jej odrazu žiadalo jazdiť na motorke, ak sa prv chcela iba prechádzať a vychutnávať si atmosféru?

Možno v Chescinom byte nájdu odpoveď. Zárate vie, že je nevyhnutné ísť sa doň pozrieť a narušiť jej súkromie. Rovnako dobre vie, že doň musí vstúpiť sám. Na Reyes badať vzrušenie z dobrodružstva, z toho, že hneď v prvý deň služby zažije skutočnú drámu, ale Zárate ju nemieni zaťahovať do problémov.

„Pôjdem tam sám. Vráť sa do kancľa, toto by na teba mohlo byť priveľa.“

Kolegyňa naňho pozerá, ako keby jej práve napľul do tváre.

„Nesprávaj sa ku mne ako k malému decku. Idem s tebou.“

„Ver mi, porušenie protokolu nevyzerá v životopise dobre.“

„Risknem to. Životopis mám už aj tak pridobrý.“

Zárate sa nadýchne, len zachovať pokoj. Vysvetľovať nemá kedy, ide o sekundy.

„Toto je rozkaz. Vráť sa do kancelárie a čakaj, kým ti zavolám.“

Reyes strčí ruky do vreciek a odíde, robí veľké kroky raz pravou, raz ľavou nohou. Zárate má dojem, že čochvíľa kopne do nejakého smetného koša alebo do dopravnej značky. No to sa nestane.

Z garáže sa dá po schodoch dostať do bytu, veľakrát už tadiaľ išiel. Na dverách bytu nie je zavretá mreža. Dokonca ani nijaká haspra nekomplikuje Záratemu prácu so šperhákom. Chesca sa asi vyrútila z bytu taká rozčúlená, že zabudla na bezpečnostné zásady.

Keď Zárate vkročí do predsiene, hneď pochopí, že byt je prázdny. Inštinkt mu to navráva, ale aj ticho a zvláštne usporiadanie vecí, ako keby sa tam na niekoho čakalo. Pokrkvané vankúše, deka prehodená cez pohovku, dve prázdne plechovky od piva.

Byt je malý, zariadený nábytkom z Ikey, nevidieť v ňom takmer žiadne knihy ani osobné veci. Na polici sa leskne niekoľko pohárov z motocyklových pretekov, v kúte visí boxerský mech. Zárate sa musí snažiť, aby umlčal nával spomienok, ktoré jeho prítomnosť v byte spustila. Koberec, na ktorom skončili pri jeho prvej návšteve, kuchyňa, kde si pripravovali plnené papriky, ktoré im potom zhoreli v rúre, kúpeľňa so sprchou, kam sa obaja nasúkali, len aby zistili, či to ide. Spálňa, rozostlaná posteľ, jeho polovica – boli tak ďaleko, že mal už aj vlastnú polovicu – upravenejšia, čakajúca naňho ako verná žena na návrat vojaka. Zárate nechce myslieť na hodiny strávené v izbe, na prvé náčrty spoločnej budúcnosti, na rozhovory v posteli po milovaní. Teraz záleží iba na tom nájsť stopu, nejakú indíciu, ktorá ho nasmeruje k Chesce. Na jedálenskom stole je fľaša francúzskeho vína ozdobená fialovou stuhou. Neotvorená fľaša na oslavu niečoho, čo sa neudialo. V skrini pri vchode je medzi bundami ukrytá Chescina služobná zbraň. Z bytu teda neodišla za niečím pracovným, pomyslí si Zárate. Inak by si ju bola vzala.

Nič v byte nenaznačuje, že tam došlo k zápasu. Ani trénovanejšie oko by na mieste neobjavilo čokoľvek podozrivé. Pozornosť mohla upútať iba fľaša s vínom pre niekoho, kto Chescu dobre poznal, pretože ona sama neholdovala alkoholu, len si občas dala jedno, dve pivá. Fľaša s vínom však nie je riešením hádanky o spáchanom zločine, nanajvýš ukrýva slzy zradeného milenca.

Zvonček pri dverách zazvoní a Zárate si predstavuje Reyes, ako sa vzďaľuje svojím kačacím krokom po ulici, no potom sa zrazu obráti a uteká nazad prihlásiť sa o miesto v služobnej úlohe, z ktorej ju tak nespravodlivo vypoklonkovali. Asi jej ten prejav neposlušnosti nebude ani vyčítať. V byte plnom spomienok a prízrakov mu nejaká tá spoločnosť príde vhod. Za dverami však nestojí Reyes. Zrak mu padne na Elenu.

„Máš niečo podozrivé?“

Zárate sa usmeje a pustí ju ďalej.

„Rád ťa vidím.“

„Zdá sa, že si ju nenašiel na záchode mŕtvu s infarktom, čo je dobré znamenie.“

„Robím si starosti, Elena.“

Bývalá kolegyňa prejde pohľadom po ozdobných predmetoch a zarámovaných fotografiách na stene, spomienkach na nejaký výlet za exotikou a motorkársky zjazd. Na jednej z fotografií kráča Chesca v objatí so Záratem pod rozkvitnutými čerešňami.

„To sme boli v Jerte,“ vysvetlí Zárate.

„Včera sme boli chvíľu spolu.“

„Elena…“