Přeložila Anna Křivánková

The Unfortunate Side Effects of Heartbreak and Magic

Copyright © 2023 by Breanne Randall

All rights reserved.

ISBN 978-80-284-0103-0

Obsah

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- PODĚKOVÁNÍ

Věnováno GG, která ve mě vždycky věřila,

mámě, která pořád věří,

a mému malému snílkovi Evelyn.

1

Slunce bylo studené, voda v konvici se odmítala vařit a ten zatracený pach starých vzpomínek vyvěral z hořících polen, která Sadie Revelarová přikládala do krbu. Dokonce i stojací kyvadlové hodiny, které nikdy nebraly ohled na čas, zasténaly deset truchlivých stračích tónů.

Znamení, které nesmím přehlédnout.

Sadie počastovala ty nudné staré hodiny sklíčeným pohledem a kopla je do podstavce. Zlaté kyvadlo se zhouplo jako varovně hrozící prst. Celá podrážděná – ačkoliv ne dost na to, aby si zahrávala se znamením – se pokřižovala kouskem skořice a pak ji na verandě rozdrtila podpatkem.

Když vešla zpátky do domu, vládlo v něm ticho podobné jemné výčitce. Gigi už odešla. Seth byl pryč skoro rok. Ne že by počítala dny. Takové zadostiučinění bratrovi dopřát nemínila. Umyla si tvář a přitom padla zrakem na stojánek se zubními kartáčky. Stál v něm jen jeden jediný.

Kdysi dávno si dovolila snít o vlastním domě, páru zubních kartáčků, možná i o zrcadle zacákaném vodou, u kterého si čistilo zoubky dítě a stálo přitom moc blízko.

Jenže to jí kletba znemožnila, takže se romantiky vzdala už moc dávno na to, aby to teď něco změnilo. Někteří lidé potřebovali květiny a hezká slova. Sadie potřebovala pravdu a dodržené sliby.

Jakmile byla hotová a s kávou v ruce vykročila ke dveřím, hodiny znovu zazněly.

„Už jsem se o to postarala!“ houkla.

Během krátké cesty autem do práce však musela dvakrát strhnout volant. Jednou aby se vyhnula hadovi na silnici, podruhé aby nesrazila vránu, která jí málem vletěla do předního skla. Otřásla se. Předzvěsti změny a smrti, v tomto pořadí. A přesto… Odbyla je pokrčením ramen. Obchod se kvůli špatným znamením nezastaví. Vlastně bude díky nim vzkvétat.

Klikatá cesta vinoucí se kaňonem odhalovala podzim v plné síle. Sadie stáhla okénko a na tváři ji políbil chladný vzduch. Vdechla vůni listí, mechem porostlých kamenů a příslibu ostrého poledního větru. Avšak cítila ještě něco jiného. Říční bahno.

„Ne, ne, ne.“ Dupla na pedál a projela poslední ostrou zatáčkou rychleji, než bylo záhodno. Na obzoru se vynořil most, kterému se odedávna říkalo Sepjaté ruce.

Navzdory nedostatku deště byl zaplavený. Jen trochu. Ale stačilo to. Bylo to jasné jako facka, toho rána už třetí zlé znamení. Nemohla se nadále tvářit, že se nic neděje.

Dokonce i lidé v městečku, kteří v magii nevěřili, dobře věděli, co rozvodněná řeka znamená. Někdo se brzy vrátí.

Sadie zpomalila, a když kola zaplula do bahnité vody, klouby prstů svírajících volant jí zbělely.

Cindy McGillicuddyová, která bydlela o pár domů dál, zpomalila, když se blížila ve své dodávce čtyři krát čtyři, na které vezla naložené balíky sena pro své koně. Stáhla okénko a ukázala k mostu.

„Řeka se rozlila,“ pronesla vědoucně. Byla to rozumná ženská, vysoká šest stop a obdařená pevnými svaly vytrénovanými těžkou prací na farmě. A dokonce i ona měla z té záplavy obavy.

„Já vím,“ povzdychla si Sadie.

„Možná se ti vrátí brácha, co?“ pronesla Cindy s nadějí. „To by přece bylo fajn.“

Sadie se přinutila k úsměvu, třebaže cítila, jak jí z toho trnou zuby. Jasně. Fajn.

„Možná. Tak nebo tak, určitě bude všechno v pohodě.“

Sadie odjela s vědomím, že Cindy tu novinu rozhlásí široko daleko. Svou roli místní šťouralky brala velmi vážně. Cindy věděla o všem, kde se co šustlo, a kdykoliv bylo třeba s něčím pomoct či získat nějakou informaci, byla tím prvním, za kým se šlo. Pletla se do všeho, zato však stylem hodné víly kmotřičky, která tajně nosí jídlo rodinám v nouzi či přináší dřevo na otop stařečkům, kteří jsou příliš slabí, než aby si je sami nasekali.

Všechno je v pohodě. Bude to v pohodě, opakovala si Sadie.

Přitom ale výraz v pohodě nesnášela. Byla to náplast, pilulka potažená cukrem, aby zamaskovala svou hořkost. V pohodě se používalo, když byly věci cokoliv jen ne v pohodě. Jenže ona bude muset být v pohodě, protože když nebude, půjde všechno do háje. Sadie se tak často pohybovala na hranici mezi tím, co od ní lidé očekávali, a tím, čím doopravdy byla, až se ta hranice rozmázla a ona tak občas zapomněla, kým vlastně chce být. Jenže lidé v městečku měli svá očekávání. A Sadie je ráda překonávala tak často, jak jen to šlo.

Přesto jí prsty strachy brněly. Někdo se vrací.

Kdo, kdo, kdo? Ta otázka jí zněla hlavou, když dorazila do kavárny Broskev na tymiánu, kterou spoluvlastnila se svou babičkou. Den se stále ještě probouzel, ale Sadie už v duchu běhala v kole pro křečky. To slovo jí znělo hlavou jako voda z odkapávajícího kohoutku, zatímco zadělávala těsto na tři várky sušenek ve stylu mrkvového dortu s polevou ze smetanového sýra. Zázvor jedlíka pokoří, zatímco mrkev jej přivede zpět ke kořenům.

Možná přitom myslela na bratra, možná ne. Každopádně si to všechno načasovala dokonale, jako ostatně vždy. Kuchyně byla teplá a konejšivá jako objetí a vůně rozehřívané trouby jí připomněla, že všechno bude v pořádku. Okolní zvuky ji ukolébaly v pocitu bezpečí. Šlehání metly o kovovou mísu, klouzání pečicího plechu po lince, švihnutí utěrky, kterou si přehodila přes rameno. Opakování a rituály klidnily neutuchající proud neodbytných myšlenek. Ty nechtěné, vtíravé starosti, které mizely, jen když se nechala pohltit rytmem pohybů a měření.

Jenže když se pak ukázalo, že je první várka sušenek natolik pikantní, až musela vyplivnout sousto do dřezu, začaly ji brnět prsty u nohou a vzápětí se ten pocit rozlil do celého těla. Pokusila se jej zahnat tím, že přes rameno hodila špetku zázvoru a namazala se za ušima levandulovým olejem, ale stejně ji to nechtělo pustit. Rituály nezabíraly. Do mysli se jí dál vkrádaly představy. Rozvodněná řeka. Had a vrána na silnici.

„Pravidlo číslo šest,“ zasténala Sadie. Jedno z těch méně šťastných pravidel, která jí babička vštěpovala od dětství. Sedm zlých znamení v řadě značí, že noční můra je za rohem. A ona právě zaznamenala čtvrté.

Sadie se rodinná pravidla naučila už v dětství u babiččiných nohou, když její buclaté batolecí ručičky pátraly v zemi po žížalách, zatímco Gigi vysvětlovala, proč hořčičné semínko pomáhá lidem mluvit o jejich pocitech a jak taková hvězdička badyánu dokáže dva lidi spojit. Vzduch sladce voněl po mandarinkové kůře a nehtíky měla neustále zbarvené do oranžova.

A Gigi ji odjakživa varovala, že její výtvory budou promlouvat. Když jsi zamilovaná, vyvedou se příliš sladce. Když ti večeře chutná mdle, je třeba trocha dobrodružství. A když spálíš zákusek – inu, pak přichází cosi zlovolného.

Sadie těm lekcím naslouchala mezi nahořklými tuříny a divokými, pnoucími se hrachory, vpíjela do sebe každičké slovo a nechávala je zakořenit v srdci. Vyrostla srozuměná s tím, že je zvláštní, a splétala kolem sebe kouzla jako stuhy na májce.

Teď se živila tím, že tu svou podivnost prodávala. Špetička snů do litého těsta a kapička naděje do pevného. Magie jí tekla žilami tak dlouho, až někdy zapomínala, kým byla, dokud ji neměla. Byly neoddělitelné jako vrstvy nejtenčího listového těsta.

Gigi už dorazila a teď se podle vlastních slov „popelila“ v přední části obchodu. Sadie slyšela vrzání igelitové fólie snímané ze džbánků. Cinkání zavařovaček. Tiché běžné zvuky, které měnily kavárnu v symfonii. Tentokrát už dokonale okořeněné sušenky právě vytažené z trouby vábily časné zákazníky svou sladkou vůní jako vzpomínka na dětství. Zavařovačky naplněné čerstvou levandulí a divokým pryskyřníkem byly rozestavěné po stolech a hrnec s karamelizovaným zázvorovým cukrem stál příhodně natočený směrem ke džbánku se smetanou s příchutí lískových oříšků.

Prosklená vitrína překypovala croissanty s pomerančovou esencí posypané kandovanou kůrou. Před nimi stála kartička s textem: „Přivolá nadšení, povzbuzení a úspěch.“ U sousedních tartaletek s ovocem a bazalkou, blyštících se jako dávno zapomenutý sen, bylo napsáno: „Používat pro blahopřání, lásku a vážné úmysly.“ A kartička u skořicového koláče, o kterém někteří z místních přísahali, že přináší štěstí, říkala prostě: „Trvalost.“ Několik generací zpět by obyvatelé města takovou zjevnou ukázku magie odsoudili či by se jim vyhýbali. Nyní jim sice nerozuměli, zato je však vítali s chutí a kručícím žaludkem. Byla to součást rutiny, která se vpletla do DNA Sadiiných dnů. A teď to mělo začít znova.

Sadie byla v rutině přeborník. Městečko Maková Luka jí bylo podobné, také běželo jako hodinky. Všude po Hlavní ulici se rozsvěcela světýlka, dělala se inventura pokladny a cedulky „zavřeno“ drnčely o prosklené dveře, jako by se nemohly dočkat, až je někdo otočí. Sadie se do toho rytmu vžila a z ramen jí vyprchalo napětí, zatímco upřeně hleděla na dřevěný chodník propojující směsici budov honosících se cihlovým průčelím. Zabloudila pohledem na konec ulice, kde stál bílý kostel s věžičkou postavený v devatenáctém století. Jeho vitrážová okna, o kterých místní legenda tvrdila, že zachycují modlitby unášené větrem, vrhaly na chodník světelné drahokamy. V tu chvíli Sadie upoutala jakási postava. Ne. To přece nemůže být…

„Zlatíčko!“ zahlaholila Gigi svým typickým hlasem připomínajícím lodní sirénu.

„Už jdu!“ zvolala Sadie spěšně. Setřásla ze sebe minulost, ačkoliv se jí pořád svíral žaludek, a opřela se do dvoukřídlých kuchyňských dveří. V žádném případě. Tohle nejde. A stejně jako už mnohokrát předtím přibouchla za tou myšlenkou dveře. Za možností, kdo by ten dotyčný mohl být. Už dávno se naučila zmocnit se kterékoliv myšlenky a odšoupnout ji pryč, do bezpečí temnoty. Jinak by se vymkly kontrole a rozvinuly se v pořádnou úzkost. Ne vždycky to ale zabralo. Znovu se jí začínala svírat hruď.

„Jestli ten zatrachtěnej pytel mouky někam nepřestěhuješ, cukrouši, tak přes něj jedna z nás zakopne a zlomí si vaz.“ S Gigi to tak bylo pokaždé, neustále hrozilo nebezpečí, že si někdo něco zlomí, ztuhne mu krk nebo si „zničí ty svoje krásný ruce“.

„Možná by se našel nějaký vaz, co si to zaslouží, Gigi,“ odvětila Sadie mile, zvedla desetikilový pytel mouky a opřela si jej o kyčel.

„Hned toho nech, nebo ti jednu natáhnu. Poznám, když mluvíš o Sethovi. Vždycky se ti začne ošklivě blýskat v oku.“

Než stihla Sadie odpovědět, zakopla o gumovou rohožku na podlaze a jako ve zpomaleném záběru sledovala, jak se mouka kaskádovitě snáší k zemi a vzdouvá se bílým oblakem.

Binec v kuchyni byl zlým znamením číslo pět.

„Trubko jedna!“ ozval se babiččin chraptivý kuřácký smích. Gigi – přezdívka, díky které zněla mnohem francouzštěji a daleko méně divoce, než jaká ve skutečnosti byla – zavrtěla hlavou. Krátké vlasy měla nadýchané jako chomáč cukrové vaty, jako vždy dokonale natočené a pyšnící se zvláštním odstínem mezi rzí a mědí.

„Já vím, já vím. ‚Neštěstí mě provází stejně jako opilce hloupost,‘“ citovala Sadie se zaťatými zuby, zatímco zachraňovala co nejvíc mouky.

„Říká kdo?“ dožadovala se Gigi a pustila se do Sadie s rukou založenou v bok a pohledem, který sliboval potíže.

Sadie pokrčila rameny.

„Ten tvůj bratr ještě pořád není dost starej, abych mu nemohla vypáchnout pusu mýdlem.“ Gigi si povzdechla.

„Jenže na to by tu musel doopravdy být,“ odvětila Sadie hlasem, který zněl ploše jak ovesné koláčky, a přitom si roztržitě uhlazovala zástěru.

„Touhle cestou se nevydávej, cukrouši,“ řekla Gigi, když viděla, jak Sadiin pohled sklouzává do minulosti. „Kdo jinému jámu kopá, sám do ní padá. Tvoje vina to nebyla.“

„Určitě by řekl něco jiného,“ namítla Sadie se sevřenými rty.

„Ten kluk se musí poprat se svými vlastními démony,“ řekla Gigi. „A taky to udělá. Teď to tady uklidím, než otevřeme krám, a ty zatím běž a dostaň ze sebe ten svinčík.“

U koupelnového umyvadla si Sadie vypláchla ústa a snažila se vyčesat si prsty mouku z dlouhých kaštanových vlasů. Doufala, že se jí to nějak povede, přestože se odmítla podívat do zrcadla, protože to směla jen za úsvitu, v poledne a za soumraku, protože se bála, co jiného by se v něm ještě mohlo odrazit. Byla to jedna z dalších zvláštností, které pro rodinu Revelarových fungovaly stejně spolehlivě, jako že ráno vyjde slunce. Mezi další patřilo půlnoční zahrabávání nalezených drobných v zahradě nebo to, že na sobě vždycky měli něco zeleného, a také že si nikdy nehvízdali pod střechou. Tyhle zásady se Sadie od Gigi naučila ještě v kolébce.

Když Sadie otevřela přední dveře a chvíli postála venku, aby jí poslední zbytky ranního chladu pročistily mysl, zvonek vesele zacinkal. Ze zmrzlinářství o několik vchodů napravo cítila oplatkové kornoutky a z bistra přes ulici k ní zase zavanula vůně slaniny. Trs měsíčků kvetoucích v rozpůleném vinném sudu stojícím na chodníku se zavlnil v ospalém ranním pozdravu. Pouliční lampy zablikaly a zhasly – jedna dokonce zablikala několikrát, jako by posílala zprávu morseovkou. Sadie uvolnila ramena. Tohle místo by pro ni bylo stále to nejdokonalejší na světě, i kdyby žádnou magii neměla.

Zrovna když otočila cedulku nápisem OTEVŘENO do ulice, stanul na prahu Bill Johnson s laskavou vrásčitou tváří, ve které se vyjímal úsměv tak, jako by to bylo jeho právoplatné místo. Byl o něco mladší než Gigi a Sadie pro něj měla slabost, protože byl do babičky tajně zamilovaný. Flanelová košile, jako vždycky čerstvě vypraná a bez poskvrnky, mu volně visela na vytáhlém těle. Zacuchané, prošedivělé vlasy se leskly v ranním světle, ale nedokázaly zakrýt obří ušiska trčící do stran jako ouška džbánku.

„Dobré ráno, Sadie,“ pokývl hlavou.

„Dobré ráno, Bille. Co si dnes ráno dáš?“ otázala se ho vřele a zašla za pult, přičemž se přesvědčila, že má pořádně uvázanou zástěru.

„Co dnes Gigi Marie doporučuje?“ zeptal se a upřeně hleděl za pult, jako by snad mohl pohledem provrtat stěnou díru do kuchyně.

„Doporučuje, aby sis hleděl svých vlastních chuťových pohárků, ty jeden obří trumbero,“ zavolala Gigi zezadu.

„No tak mě překvap,“ pronesl se shovívavým úsměvem.

Sadie už stála rovně jako svíčka a nalévala mu kávu, černou se dvěma cukry, protože tato část objednávky se nikdy neměnila. Potom mu uřízla velký kus broskvového koláče s mascarpone a vložila jej do plastové krabičky.

„A copak dělá tohle?“

„Jestli tě něco bolí, budeš hnedle jako rybička.“ Sadie se zazubila. „A možná ti to dodá i trochu energie navíc.“

„To by se mi hodilo.“ Bill zvedl zrak k nebi.

„Starý Bailer?“ hádala Sadie a Bill přikývl. Obnově místní památky se stavěly do cesty nečekané překážky.

„To místo je dvanáct tisíc metrů čtverečních plných problémů,“ odvětil těsně před tím, než Gigi přitáhla jeho zrak jako magnet. Babička vyšla z kuchyně, otírajíc si ruce o zástěru. Bill si odkašlal a na odchodu oběma popřál dobré ráno, ale nezmizel dost rychle na to, aby si Sadie nevšimla jeho ruměnce.

„Ty si prostě nemůžeš pomoct, co?“ usmála se. „Chudák Bill po tobě jede už celé věky. Proč na něj nejsi milejší?“

„Kuš,“ vyštěkla Gigi s chraplavým smíchem. „Po takovým pošetilým bábrleti, jako jsem já, nikdo nejede. A nepředstírej, že po tobě nevzdychá polovina mladíků ve městě, Revelarová nebo ne. Proč myslíš, že tě ten klučina požádal o ruku?“

V tu chvíli se obě zachvěly a pocítily teplo za krkem. Zvedly zrak a spatřily, jak kolem prochází Ryan Wharton. Když mladík zachytil Sadiin pohled, smutně se pousmál a napůl zvedl ruku k pozdravu, ale pak šel dál. To on byl pokušením, kterému Sadie málem podlehla. Nechtěla ho z lásky – nic takového. Ale pro útěchu. Jako společníka. Aby ji někdo držel za ruku a poslouchal, jak se celý den měla. Jenže nakonec by to vůči němu nebylo fér. Zasloužil si víc než vlažnou náklonnost, zvlášť když byl do Sadie zamilovaný už od základky. Její potřeba dělat věci správně byla větší než touha po společníkovi. Víc než jednou si přála, aby mohla udělat něco pro sebe, bez ohledu na nespravedlivé následky. Jenže kvůli sžíravému pocitu viny to nikdy nedotáhla do konce.

„My o vlku.“ Gigi se shovívavě zasmála. „Nikdo z místních kluků pro tebe není dost dobrejý. Protože přesně to ve skutečnosti taky jsou – kluci.“

„V tom případě je dobře, že nejsem k mání,“ pravila Sadie suše a nalila si další šálek kávy. Přidala skořicovou směs a slazené německé kakao a zamyšleně zamíchala lžičkou.

„Už jsem ti to říkala stokrát. Láska je důležitější než magie, cukrouši.“ A Gigi, která nikdy nebyla náchylná k fyzickým projevům náklonnosti, ji na kratičký okamžik něžně pohladila po tváři.

„To se ti lehko řekne. Neleží na tobě prokletí, co tě o magii připraví.“ Sadie babičku obejmula paží.

„Miláčku, mně lezou prokletí i ušima.“

„Fakt?“ pohlédla na ni Sadie překvapeně.

„To je fuk.“ Gigi si přitáhla vnučku do náruče a poplácala ji po boku. „A teď běž do kuchyně a dodělej ty sušenky, než je osladím k smrti.“

Sadie odspěchala za svým těstem, a zatímco kontrolovala kuchyňskou minutku, hloubala, o jakých prokletích to Gigi mluvila a co ji přimělo k tomu fyzickému projevu náklonnosti. Zbývalo ještě osm minut, a tak zamyšleně zamíchala polevu.

Zlomené srdce pro Sadie nepředstavovalo pomíjivou pošetilost, ze které se vzpamatuje za přispění času, čokolády a slz. Kvůli jejímu prokletí ji totiž takový srdcebol mohl připravit doslova o všechno. Zamilování pro ni tudíž představovalo zbytečné riziko.

Na minutce sice zbývalo ještě šest minut, ale přesto ji něco přivábilo k troubě. Nahlédla dovnitř a spatřila, že se sušenky začínají po okrajích připalovat. Zážeh paniky jí projel tělem jako chilli vločky. Vzkaz byl průzračný jako ledová voda. „Cosi zlovolného přichází.“

„Ne, ne, ne,“ zašeptala a horečně popadla nejbližší utěrku. Jenže pekáč jí skrze látku spálil ruku.

Vyjekla a upustila ho, takže s pronikavým zařinčením dopadl na sporák. Někdo či něco zapnulo troubu na maximum. Zběsile mávala utěrkou ve snaze zničit důkazy, protože kdyby Gigi zachytila byť jen závan spáleniny, zakázala by Sadie po zbytek dne přístup do kuchyně.

Spěšně seškrábala spálené sušenky do dřezu a zapnula drtič odpadků. V žilách jí hořel povědomý oheň a její pěst toužila do něčeho praštit. Šesté zlé znamení. Sáček levandule a vachty trojlisté schovaný v kapse zástěry ji zdaleka neuklidňoval, jak by měl.

Prohlížela si dózy stojící všude možně po pultě a na poličkách na zdi, kterou měla před sebou. Všechny byly opatřeny etiketami nadepsanými Gigiinou rukou. Žádná skořice, bazalka, hřebíček či majoránka. Místo toho stálo „Mládí“ v sousedství „Přátelství“, zatímco „Láska“, „Laskavost“ a „Zapomnětlivost“ měly samostatnou sekci. „Stálost“, „Zdraví“ a „Plodnost“ dělaly společnost „Dobré vůli“, zatímco „Neštěstí“ bylo odsunuté až úplně dozadu jako nějaké temné tajemství.

Sadie se natáhla po skleněných nádobkách nadepsaných „Tradice“ a „Ochrana“. Nadechla se čerstvě umleté skořice a pak přisypala trošku do těsta. Tradice – zabere to?

Prsty opatrně nabrala špetku soli, šeptem jí požehnala a pak ji přisypala do mísy v naději, že si tím to neznámé nebezpečí udrží od těla.

Promíchala všechny přísady svou měchačkou ručně vyřezanou z bílého dubu rostoucího v lese za Gigiiným dvorkem. Její dědeček ve volném čase moc rád vyřezával. Zemřel, když bylo dvojčatům šest let, a Sadie si ho moc nepamatovala, leda jeho slavné sendviče s pastrami a malé dřevěné figurky, které pro ni vyřezával. Pracoval jako technik, hodně cestoval a z každého státu, který navštívil, přivezl Gigi malou sběratelskou lžičku. Sadie ty lžičky milovala, ráda přejížděla prstem po spletitém filigránu a studovala obrázky pod nánosem pryskyřice. Už celé roky si na ně nevzpomněla.

„Querido amado!“ vpadl do jejího útočiště vysoký, melodický hlas, zrovna když zasouvala plech do trouby. „Prohnalo se tudy tornádo, nebo co?“

Sadie se otočila a zamračila se na ženu s havraními vlasy. Raquel, už od dětství její nejlepší kamarádka, si prohlížela kuchyň široce otevřenýma, výraznýma očima. Neustále působila, že je v pohybu, dokonce i když stála. V jednom kuse poklepávala prsty či špičkou chodidla a oči měla tak zamyšlené, že téměř bylo slyšet, jak mluví, třebaže mlčela.

„Mám dojem, že jsem ti sem zakázala chodit, když nemáš, co bys řekla hezkýho,“ opáčila Sadie a pozvedla dřevěnou měchačku jako meč.

„Z tebe strach nemám, teda dokud ti nezačnou plát oči.“ Raquel se zasmála. „To teprve značí, že máme problém.“

Sadie svou nejlepší kamarádku objala a pak ji štípla do paže.

„Jau!“ vyjekla Raquel a zamračila se.

„Štípáním dávám najevo lásku,“ pokrčila Sadie rameny a zkontrolovala minutku.

„Co se děje?“ Raquel se opřela o kuchyňský pult a vyčkávavě se na svou nejlepší přítelkyni zahleděla.

Sadie stiskla pevně rty. Před Raquel v životě nic neutajila a nijak zvlášť jí nevyhovovalo, že nejlepší kamarádky mají člověka vždy dokonale prokouknutého, dokonce i když on sám se dívat odmítá.

„Haló!“ luskla Raquel prsty. „Jsi tady?“

„Přemýšlím.“

„Ty pořád jen přemýšlíš. Někdy je zdravý prostě jen tak říct, co ti leží na srdci, ty mrňavá puntičkářko.“

Sadie se zasmála.

„Akorát… však víš, akorát se trochu lituju. Děsí mě, že zůstanu do konce života sama. Ráno jsem měla menší záchvat paniky nad zubními kartáčky. Prostě jako obvykle, chápeš?“

„To ty kartáčky chytly plamenem? Nebo tě nějak urazily?“

„Spíš šlo o to, že je tam jen jeden.“

„A kolik kartáčků vůbec potřebuješ?“ povytáhla Raquel dokonale vykreslené obočí.

„Vždycky budu mít jen jeden. Protože si budu až do smrti čistit zuby sama.“ Sadie přejela prstem po kuchyňské lince v marné snaze zarazit bolest, která jí vypučela v hrudi.

„Chceš, abych si čistila zuby s tebou? Stačí říct, to přece víš.“

„Kušuj.“ Sadie se znovu zasmála. „To je tím prokletím,“ začala.

„Prokletí, prokletí,“ brblala Raquel. „Kdy už to konečně pustíš z hlavy? Podívej, nejsi sama. Nikdo tě neopouští. Tvůj bratr se vrátí. Gigi nikam nejde. Já taky ne. Vedeš úspěšný podnik. Lidi tě milujou. Všichni tě tu podporujeme.“ Ta slova se vyřinula ven, jako by je měla nacvičená. A kdo ví? Možná opravdu měla. Sadie zauvažovala, kdy že se z ní stala ta kamarádka, kterou je neustále třeba přemlouvat, aby slezla z římsy. Dokonce tak často, že už má Raquel pro tu příležitost naučenou řeč.

Zhluboka se nadechla a nechala se těmi slovy unášet.Zkoušela načerpat povzbuzení. Jenže z nějakého důvodu nedokázala tak docela proniknout jejím brněním. Protože pravda byla taková, že se Seth nevracel, a i kdyby snad ano, nic jí nezaručí, že se znova nevypaří. Gigi tu nebude věčně. Oba ji opustí. Stejně jako matka. Stejně jako Jake.

„A teď, když jsem ti namazala med kolem pusy…“ začala Raquel.

„Ach ne,“ zasténala Sadie. Znovu přehnula myšlenky na polovic a odsunula je stranou. „Do čeho se mě to zase snažíš zatáhnout?“

„Nejdřív si laskavě vyslechni tu dobrou zprávu.“ Raquel prakticky zářila. „Řekli ano!“

„Požádalas o ruku někoho, koho bych měla znát?“

„Moc vtipný. A ne. Ty jsi pro mě ta jediná. Ale školní rada odsouhlasila Carrie!“ vypískla. „Musela jsem podepsat dohodu, že osobně očistím krev z pódia, ale bude to rozhodně stát zato!“

Sadie se zasmála. Raquel byla učitelkou hudební výchovy na místní střední škole a vždycky režírovala muzikálová vystoupení. Kolikrát už v minulosti přinutila Sadie, aby vysedávala na hodiny trvajících konkurzech a řešila pubertální hysterické záchvaty v zákulisí.

„Co ode mě potřebuješ?“ otázala se rezignovaně.

„Jsi anděl, víš o tom? Napadlo mě, jestli byste s Gigi nepomohly s kostýmy pro scénu v tělocvičně. Vždyť víš, takové ty, co vypadají jako tóga.“

„Tvoji rodiče přece vlastní jediný obchod s kostýmy ve městě! To tam nic nemají?“

„Tak to pardon. Šílený kloboučník půjčuje kostýmy a smokingy. Taky šaty do tanečních. A ne, to, co potřebuju, na skladě nemá. Taky mě napadlo, jestli bys třeba neuspořádala pekařskou benefici nebo tak něco, abychom získali nějaké finanční prostředky,“ usmála se šelmovsky Raquel.

„Tak dobře, dobře.“ Sadie se zasmála. „Domluveno.“

„Teď jen aby mi někdo pomohl s osvětlením. Potřebuju nějaký výrazný design. Nevíš o někom, kdo by nám mohl pomoct?“

Než Sadie stihla odpovědět, vzduch v kuchyni náhle zapulzoval energií připomínající nekonečné letní noci, kdy je možné všechno, nebo první mráz o vánočním ránu. Čisté a zjevné očekávání.

Sadie si znovu nervózně otřela ruce do zástěry a žaludek jí přitom poklesl až k nohám. „Tradice“ a „Ochrana“ se ještě nestihly zapéct.

„Ne, ne, ne,“ zasténala s rukou na ústech. Hluk okolního světa se vytratil v pouhý šum. Bzučel jí v hrudi jako bolestná vzpomínka. V kuchyni zavládlo strašidelné ticho, dokonce nebylo slyšet ani praskání a vrzání rozpálené trouby.

Něco ji táhlo za dvoukřídlé dveře. Něco teplého, co vonělo jako sladké letní broskve.

Malinko je pootevřela a vykoukla výlohou ven. Šum se proměnil v hlasitý hukot a uši jí zaplály. Zahlédla ho.

Znamení. Rozvodněná řeka. Ten tichý hlas, co jí v hlavě šeptal a poškleboval se.

Jacob McNealy.

Stál na chodníku jako živoucí, kráčející sen. V ústech jí vyschlo jako na poušti, jako by už celá léta žíznila a doteď si to neuvědomovala. Pohled na něj byl jako protáhnutí údů po dlouhém zdřímnutí.

První zklamání v lásce, které probudilo její kletbu.

A zahlédnout starý smutek před polednem je sedmé zlé znamení. Noční můra se blíží.

Sušenky z těsta na mrkvový dort s polevou

ze smetanového sýra

Tyhle sušenky daj strávníkovi pocítit pokoru a připomenou mu jeho kořeny, odkud přišel – však víš. Mrkev ti pomůže pochopit, že cestou za naplněním musíš hledat odpovědi ve své minulosti, ať je jakkoliv krušná. Sůl a skořice zajistí ochranu tradicím a vzpomínkám. Snaž se být při pečení pozitivní, jinak budou mít sušenky hořkou pachuť. Tenhle recept jsem převzala od Strýčka Suna, který si z výletu do Vietnamu přivezl sáček semínek lunární bílé mrkve.

Přísady

Na sušenky

1 šálek hladké mouky

1 čajová lžička jedlé sody

½ čajové lžičky soli

1 ½ čajové lžičky mleté skořice

1/8 čajové lžičky mletého muškátového oříšku

½ čajové lžičky zázvoru

¼ šálku rozpuštěného kokosového oleje pokojové teploty

½ šálku hnědého cukru

¼ šálku krystalového cukru

1 velké vejce

¼ šálku broskvového pyré (buďto použij dětskou přesnídávku, nebo udělej pyré z kompotových broskví)

2 čajové lžičky vanilkového extraktu

1 šálek strouhané mrkve

1 šálek ovesných vloček

½ šálku slazených kokosových vloček

½ šálku rozinek

Na polevu

30 g smetanového sýra pokojové teploty

1 šálek moučkového cukru

1 polévkovou lžíci mléka

¼ mandlového nebo vanilkového extraktu

Postup

1. Předehřej troubu na 180 °C. Vylož plech pečicím papírem a dej stranou.

2. Ve středně velké míse smíchej mouku, jedlou sodu, sůl, skořici a muškátový oříšek. Dej stranou.

3. Do mísy kuchyňského robota přidej kokosový olej a cukry a umíchej dohladka. Přidej vejce a vanilkový extrakt a šlehej, dokud se pořádně nespojí. Potom přidej strouhanou mrkev a broskvové pyré. Míchej, dokud se všechny přísady nespojí.

4. Pomalu přidávej směs mouky a  koření. Až se vše spojí, přimíchej vločky, kokos a rozinky.

5. Vylož těsto na připravený plech pomocí polévkové lžíce, mezi jednotlivými hromádkami zachovej pěticentimetrový odstup. Peč 10–12 minut nebo než sušenky po okrajích zezlátnou a ztuhnou. Sundej je z plechu a nech vychladnout na mřížce.

6. Zatímco se sušenky chladí, připrav si polevu ze smetanového sýra. Ve středně velké míse smíchej smetanový sýr, moučkový cukr, mléko a extrakt. Pomocí lžíce pokapej směsí vychladlé sušenky. Nech je odležet, dokud poleva neztuhne. Podávej!

2

„Co se to, sakra, děje?!“ vykřikla Raquel právě ve chvíli, kdy se spustil požární poplach.

Po chvilce naprosté paniky Sadie popadla utěrku a vyskočila na židli, aby rozehnala ten náhlý příval kouře, štiplavý zápach, ze kterého jim oběma vyhrkly slzy. Raquel popadla další utěrku a začala mávat rukama s energií sobě vlastní. O vteřinu později dovnitř vpadla Gigi, zrovna když ječivé pípání ustalo a zavládlo pronikavé ticho.

„Chceš zákazníkům přivodit infarkt?“ pronesla Gigi rázně, ale při pohledu na hrůzu v Sadiině tváři se zarazila. „Tak fajn, švitorko. Pro dnešek končíš.“

„Dios mío, vždyť jsem viděla, jak tam ty sušenky dává,“ pokřižovala se Raquel. „Jak to, že se tak rychle spálily?“

„Zavolám Gail, aby nám přišla pomoct,“ pronesla Gigi už měkčím tónem a poplácala Sadie po paži. Gail, babiččina nejstarší kamarádka a zaměstnankyně na částečný úvazek, dorazí během deseti minut s úsměvem na tváři a připravena pracovat. „Musíš odsud vypadnout, než to tu vyhodíš do povětří. Jak zní jednadvacátý pravidlo?“

„S revelarovskou magií si nezahrávej.“ Sadie zasténala a srdce jí bušilo jak křídla kolibříka. Ještě nebylo ani poledne a svět už se hroutil. Hruď se jí sevřela a bedra se stáhla v křeči. V předtím tak dusné kuchyni nyní zavládl podivný chlad. Samý kouř a led a těžké ticho, jako by všechno leželo pod sněhovou přikrývkou.

„Přesně tak. Některý věci můžeš změnit, ale když to nejde, tak to nejde a musíš to respektovat. Tohle si vezmi s sebou,“ dodala a vtiskla Sadie do dlaně lahvičku se solí a andělikou. A pak ji vystrkala ven z kuchyně.

Sadie si umyla ruce a nasadila si znovu všechny prsteny jako voják oblékající výzbroj do boje. Pak mlčky následovala Raquel ven z kuchyně – napřed se ovšem ujistila, že je Jake z dohledu. Když procházela kavárnou, několik zákazníků ji mile pozdravilo a pochválilo croissanty s pomerančovou esencí. Nepřítomně se usmívala a po krku jí stoupal lepkavý žár.

Vzduch venku byl řízný jako zázvorky a slunce se právě vydalo na svou každodenní cestu oblohou, ale Sadie si připadala o to lepkavěji. Sice bylo ještě brzy, ale viděla, že Cutsieho bistro přes ulici je plné snídajících lidí. Jak tu tak stála na chodníku, připadalo jí, že se dívá na snovou krajinu, které se nedokáže dotknout.

„Tak to se povedlo,“ pronesla Raquel a přerušila tok Sadiiných myšlenek. Její snědá pleť jako by v ranním slunci tlumeně zářila. Zavěsila se do Sadie a odtáhla ji přes ulici. Když se Raquel ujala vedení, nedalo se proti tomu nic dělat, a tak se Sadie nechala vléct. Pro někoho, kdo měl neustále navrch, to byl neznámý pocit.

„Deset let.“ To bylo to jediné, co ze sebe vypravila.

„Já vím,“ povzdechla si Raquel.

„Byl první, kdo mi zlomil srdce. To on odstartoval moje prokletí,“ vyhrkla Sadie tak důrazně, až se jí žárem vzpomínek zapálila tvář.

„Nebuď drama queen,“ sevřela Raquel rty. „Povídám ti, že prokletí fungujou jen tehdy, když na ně věříš.“

„To si myslíš ty! Nevzpomínáš si, co se po jeho odchodu stalo mojí… mojí… Však víš čemu!“ zašeptala Sadie, rozhlížejíc se po chodníku.

„Úplně mě děsí, co máš na mysli,“ povytáhla Raquel obočí.

„Mojí magii!“ sykla Sadie.

„No jo. Kdykoliv jsi vešla do kuchyně, něco se samovolně vznítilo. To bylo divný,“ pronesla Raquel zamyšleně.

„A rostliny na zahradě hynuly jedna za druhou. A elektřina v domě neustále vypadávala. Byla to katastrofa. To samé se stalo, když odešel Seth. Teprve nedávno se mi magie zase srovnala. Pokaždé trvalo aspoň rok, než se všechno vrátilo do normálu.“

„Na tvý definici normálu by chtělo trochu zapracovat,“ zasmála se Raquel. Její rovné havraní vlasy povlávající v časně podzimním vánku byly voněly jahodami a očekáváním.

Sadie se nervózně rozhlížela po ulici, ale po Jakeovi nebylo ani vidu, ani slechu. Vyčkávaly na přechodu a Sadie se chvěla. Nebyla tu žádná stopka, blikající semafor se nalézal pouze na čtyřproudé křižovatce o kus dál, a rozcestích vedoucích do menších, klikatých čtvrtí či k rozlehlým pastvinám s ještě rozlehlejšími stodolami. Tady byla jen přívětivá dopravní značka se sloupkem ovinutým veselými břečťanovými šlahouny. Stálo na ní: „Rozhlédněte se na obě strany!“

„Kdybych byla opravdová čarodějnice, dávno už bych tě proklela,“ řekla Sadie, ale nemyslela to tak úplně vážně.

„Opravdová čarodějnice.“ Raquel protočila oči. „Prosím tě. Copak jsi na střední neuvařila ten čaj, po kterém Annabelle Bennetová všem studentům vykecala, že si vycpává podprdu?“

„Vždyť nás šikanovala! Zasloužila si to, přece si z nás v jednom kuse dělala srandu, že nejsme tak ‚vyspělé‘ jako ona.“

„Jo jo. Proto tě pořád nenávidí. A copak jsi neupekla ten quiche, po kterým ten chudák poďobanej Phillip Lee překonal strach a pozval tu samou Annabelle na zimní školní ples?“ pokračovala Raquel a podržela Sadie dveře bistra.

„Copak jsem ho mohla nechat na holičkách? Byla to moje povinnost,“ zasmála se Sadie. Do prstů se jí začínal vracet cit. Vůně kávy a smažených brambor způsobila, že jí zakručel žaludek, přestože byl stále ještě příliš zkroucený, než aby mohla něco sníst.

„Proto se tvoji zákazníci neustále vracejí. Nejde jen o jídlo. Je to magie. Její naděje a příslib a láska a všechny ty krámy. Copak to není čarodějnictví?“

„Odmítám vypovídat.“

„Což znamená, že mám pravdu,“ zašklebila se Raquel a vešly dovnitř.

Se smíchem zapadly do své oblíbené rohové kóje u výlohy, ze které bylo vidět na ulici. Když usedaly, popraskaná kůže se s vrznutím propadla o něco níž. Okamžitě se k nim přiblížila Janie. Byla o několik let starší a pracovala tu už v dobách, kdy obě holky chodily na střední školu. Zdála se být skoro stejnou stálicí jako bistro samo.

„Tak jak se daří mým dvěma oblíbeným zákaznicím?“ usmála se na ně a vytáhla poznámkový blok.

Raquel se ušklíbla. „Vsadím se, že to říkáš každému, kdo projde těmihle dveřmi.“

„Jenom těm, kdo nechávají stejně tučné spropitné jako vy dvě,“ zamrkala Janie. „Co vám můžu přinést, dámy?“ Sadie si všimla, jak drží pero nad zápisníkem, a v duchu si poznamenala, že má Janie donést trochu masti z řemdiháku plstnatého proti artritidě.

„Zlatokopova míchaná vejce s bílky, prosím,“ objednala si Raquel, aniž by pohlédla na jídelní lístek.

„Jen kávu, díky,“ řekla Sadie.

„Dá si taky Zlatokopova vejce. Ale s bochánkem místo toastu.“

„To že si dám?“

„Vím, žes už nejspíš spořádala čtyři hrnky kafe a dva čaje, a to aniž bys cokoliv snědla, takže jo, dáš.“

Janie si se smíchem zapsala objednávku, zatřepetala prsty a zasunula pero do kapsy zástěry.

„Jsi hrozně panovačná.“ Sadie zavřela oči a zaposlouchala se do štěbetání bistra. Do šplouchání vody nalévané do sklenice, cinkání nožů a vidliček o talíře.

„Součást mého šarmu,“ zazubila se Raquel. „Navíc jsi mi řekla, abych ti připomněla, že nemáš pít tolik kofeinu.“

„Jo, ale to bylo předtím, než jsem zjistila, že se ty-víš-kdo vrátil do města!“ odsekla Sadie.

„Cože, Voldemort?“ povytáhla Raquel obočí.

„Vtipný. K popukání,“ odtušila Sadie suše se zlým pohledem a sevřenými rty.

„Víš, přesně to jsem ti přišla říct. Ale tvůj stupidní šestý smysl mě předběhl. Prý se teď živí jako hasič. Jakpak v té uniformě asi vypadá… doufám, že ztloustl.“

Sadie věděla, že se z ní Raquel snaží vydolovat reakci, a právě proto mlčela. Potřebovala si udržet poslední zbytky sebekontroly, jinak se dočista zblázní. Co Jakea zahlédla na chodníku, srdce jí nepřestalo divoce a nepravidelně bušit. Nesměla to však dát najevo, jinak by se na ni její nejlepší kamarádka vrhla jako vyhladovělý lev. Už teď jí Raquel neustále pátravě hleděla do obličeje a čekala na jakoukoliv známku citu.

„Přestaň na mě tak civět,“ zamračila se na ni přes stůl.

„Neříkej mi, co mám dělat s vlastníma očima.“ Raquelin hlas byl stejně panovačný jako její ostrý výraz. „Stejně si myslím, že pracoval na nějaké velké stanici v jižní Kalifornii, ale zatoužil po něčem klidnějším, a tak se rozhodl vrátit domů.“

Sadie přemohla zvědavost. „Jak to všechno vůbec víš?“

„Ráno jsem na benzince potkala Nancy, která se to dozvěděla od Katie Sutherlandové.“

„Super,“ zasténala Sadie. Jestliže byla Cindy McGillicuddyová místní šťouralka, pak Katie Sutherlandová byla místní drbna. Její mantrou bylo „Jaképak drby, když je to pravda?“. Bylo jí naprosto jedno, komu tím ublíží. Jednou Sadie přistihla, jak se ještě jako studentka líbá za farou s klukem během setkání církevního mládežnického klubu, a řekla každému, kdo byl ochoten poslouchat, že Sadie využívá svoje „ďábelské schopnosti“, aby sváděla nevinné chlapce k hříchu. Samozřejmě se jí pak na prahu objevila Gigi s dortem nasáklým neštěstím a řekla jí, že jestli bude dál šířit ty svoje ohavné pomluvy, navštíví ji ještě jednou a tentokrát s brokovnicí.

„Podle všeho se hlásí o práci u místních hasičů,“ pokračovala Raquel.

„Vždyť se tenkrát nemohl dočkat, až odsud vypadne. Chci říct, že jsem to věděla. Věděla jsem, že nechce zůstat. A stejně jsem se do něj zamilovala.“

„Vždycky jsi tíhla k sebemrskačství.“

„Já nevím, nejspíš jsem prostě jen myslela, že spolu… Ale to je jedno! Byla jsem hloupá. Naivní.“

„Ne, cariño, tvůj problém je v tom, že je prakticky nemožné, aby se ti někdo vlámal do srdce. A když se to povede, tak ho miluješ navěky. Ať se děje, co se děje. Bez ohledu na to, jak moc tě podrazí.“

„Raquel, jestli nezavřeš zobák, tak tě fakticky probodnu tímhletím mrňavým kávovým brčkem.“

„Pravda bolí.“ Raquel pokrčila rameny, přejela prstem po desce stolku a zahleděla se nevinným pohledem do prázdna. „Ale vážně. To tě fakt pořád baví nechat si řídit život všemi těmi rutinami a seznamy? Nechceš se vzdát aspoň špetičky“ – to slovo pronesla vysokým hlasem a přitom k sobě přiblížila palec a ukazováček tak, že se téměř dotýkaly – „sebeovládání a užít si, já nevím, trochu legrace? Přestaň vyšilovat nad tím, že se Jake vrátil, protože já dobře vím, že v duchu hrozně vyšiluješ, a radši si se mnou užij holčičí noc. Víno. Fastfood. Mizerný filmy.“

„Tak především, můj život se netočí kolem Jacoba McNealyho,“ zasyčela Sadie, a když to jméno konečně vyslovila nahlas, útroby se jí sevřely jako klubko hadů. „Dokonce na něj ani nemyslím.“ V tom do bistra zavál studený vzduch vycházející z otevřených dveří a Sadie, která seděla zády ke vchodu, se otočila tak rychle, až jí křuplo za krkem. Roztřeseně vydechla, když zjistila, že to byl jen starosta Elias.

„To jsi mě fakt přesvědčila,“ pravila Raquel s kamennou tváří. „Koukni, jak jsem přesvědčená.“

„Neviděla jsem ho deset let. Mělo by mi být šumák, že se vrátil.“ Sadie si masírovala krk a zamračeně stáhla koutky úst. Dobře věděla, že jak jde o Jakea, žádné mělo by neplatí. „A mně to je šumák, i kdyby –“

„Jde sem starosta,“ utnula Raquel syknutím její lhaní.

Sadie se okamžitě narovnala. Raquel si uhladila ubrousek na klíně a přejela si rukou po vlasech.

„Sadie, Raquel,“ pozdravil je.

„Pane starosto.“

„Tak jakpak se mají mé voličky v tohle krásné ráno?“ Starosta Elias si pohladil kravatu a pak zahákl palce za kšandy. Jako vždy byl skvěle oblečený a se svou tmavou pletí a ještě tmavšími vlasy působil výrazným dojmem.

Sadie a Raquel mumlavě odpověděly. Vždycky si pod jeho pohledem připadaly, jako by zase byly školačky, obzvláště když se na ně zahleděl přísně jako nyní. Elias měl jedinečnou schopnost vyvolat v člověku pocit, že něco provedl, třebaže to nebyla pravda, protože starosta dobře věděl, že dříve či později to pravda bude. Pozvedl ruku.

„Výborně, výborně. Takže, rád bych si s vámi promluvil o podzimní výzdobě výloh,“ začal, avšak zrovna v tu chvíli na něj z rohové kóje zavolal jeho manžel James. „No, tak až později. Snídaně volá.“ Poplácal se po břiše a odešel.

„To bylo jen tak tak,“ zašeptala Raquel. „Takže zpátky k Jakeovi.“

Sadie zasténala.

„Koneckonců to není, že tě ‚pustil k vodě‘,“ naznačila u posledních slov uvozovky. „Tak snad máš nárok se z toho po deseti letech vzpamatovat, nemyslíš?“

„Já… my… bylo to komplikovaný.“

„Fakt jo?“ Z Raquelina tónu odkapávala skepse.

„Rozvodněná řeka, sedm zlých znamení za sebou. Jake je zcela zjevně noční můra.“

„Aspoň na tom se konečně shodneme. Je to kretén. Vždycky byl.“

„To říkáš jen proto, že mi zlomil srdce.“

„Bodejť. Jsi moje nejlepší kamarádka. Taky bys nenáviděla každýho idiota, co by zlomil srdce mně.“

V tu chvíli jim Janie donesla Zlatokopova míchaná vejce a Sadiinu kávu. Sadie vdechla páru stoupající z horkého talíře a hladově se zahleděla na javorovou klobásku. V břiše jí zakručelo a Raquel se na ni významně podívala. Sadie to přešla mlčením, popadla kousek opečené slaniny, smočila ho v kávě a pak si jej celý vložila do úst. Stresové přejídání v celé své kráse.

„Tak tohle,“ ukázala Raquel vidličkou na Sadiinu kávu, „je nechutný. Právě sis kontaminovala pití kusem prasečiny.“

Sadie obrátila oči v sloup. „Se nedělej, stejně to všechno skončí v jednom žaludku.“

„Budeš v pohodě, víš,“ pronesla Raquel nenuceným tónem, který nezněl úplně přesvědčivě. „Já vím, že je to na nic, ale…“ Pokrčila rameny.

Sadie se chopila hrnku s kávou. Sice jí v ruce hřál, ale když jej donesla ke rtům, její temperamentní magie keramiku zchladila a do jazyka ji udeřila hořkost ledově studené kávy. Zasvědil ji zátylek a Sadie schoulila ramena. Přiměla se neopakovat stejný omyl a neohlédnout se. Cítila téměř nezvladatelné nutkání hodit přes rameno špetku soli nebo alespoň stisknout vachtu schovanou v kapse. Na pažích jí vyrazila husí kůže. „Tudy přichází cosi zlého.“ Pokusila se to zamést pod koberec jako obvykle, jenže koberec se ne a ne hnout. Některé věci se prostě odmítaly nechat zamést.

„Camilla se snaží přesvědčit mámu a tátu, aby jí dovolili tetování,“ pronesla Raquel zničehonic; změnou tématu přerušila tok Sadiiných myšlenek.

„Cože?“ zasmála se Sadie. „Ani za boha.“ Raquelini rodiče byli krutopřísní. Raquel dokonce jednou dostala zaracha, když je vyvedla aprílem pomocí falešného kroužku do nosu. Když se Sadie pokusila o ten samý trik, Gigi jí řekla, jak rozkošně vypadá.

„Já vím. ‚Jaký tím podle tebe dáš příklad Sofii, co?‘“ napodobila Raquel matčin hlas a přízvuk. „Přitom už je Camille devatenáct a Sofii šestnáct, ale bůh chraň, aby se jakkoliv postavili Mamá y Papá Rodriguez. Však jsem to sama zažila. A selhala. Pamatuješ, když jsem se na střední pokusila ulejt z terapie? Myslela jsem, že tátovi praskne žilka.“ Zasmála se. „Od tý doby seděl pokaždý v čekárně. Myslím, že by tam sedával i teď, kdybych mu to dovolila.“

„Jenom proto, že jsi jeho princezna,“ pronesla Sadie s úsměvem. „Mimochodem, co tvoje léky?“ Většinou se ptala jednou za pár měsíců, ale Raquel byla poslední dobou natolik stabilní, že se Sadie zapomněla ptát, a teď si připadala provinile.

„Doktor Attenburg mi před pár měsíci zvedl dávku a je to…“ Pokrčila rameny. „Je to v pohodě. Někdy jsem trochu otupělá, ale je to lepší než ta druhá možnost.“

Ta druhá možnost, jak Sadie věděla, se mohla vyvinout v katastrofu. Seděla už u Rachel, když se propadla do katatonie, byla s ní, když ji její manické záchvaty ohrožovaly na zdraví, a plakala s ní, když prosila, aby to nevzdávala. Raquelina bipolární porucha připomínala jízdu na horské dráze, ale také díky ní byla tím nejsilnějším a nejodvážnějším člověkem, jakého Sadie znala, přestože to samotná Raquel neviděla.

„A co jóga?“

„Pracuju na pozici osmi úhlů. Je to fakt pohled pro bohy,“ řekla Raquel. „Ale čím víc se o svoje tělo starám, tím líp se cítím.“

Zrovna v tu chvíli kolem prošla Annabelle Bennetová a počastovala je pohrdavým úsměvem. Nikdy Sadie tak docela neodpustila tu vycpanou podprsenku, a tak si umínila, že udělá, co bude v jejích silách, aby si Sadie připadala co nejnepatrnější. Přesto však Sadie její úsměv opětovala, a dokonce jí zamávala, zatímco Raquel se mračila.

„Nikdy se nemůžu rozhodnout, jestli se mám pokusit být hodná jako ty, nebo jestli se mám radši pokusit udělat z tebe necitelnou potvoru, jako jsem já,“ podotkla Raquel, když se Annabelle usadila u stolu na protější straně bistra.

„Já nejsem hodná,“ opáčila Sadie.

„Ty bys doslova nechala někoho, aby se ti vysral na práh, a pak by ses omluvila, žes to dostatečně rychle neuklidila.“

„To… to je především nechutný. A zadruhé, možná se zdám hodná, ale ve skutečnosti je to jízlivý sarkastický podtext. Vytříbené umění urazit někoho tak, že si nebude jistý, jestli žertuješ, nebo ne. Víš co, Annabelle se sice snaží, pánbůh jí žehnej, ale ta nenávist je jí trochu moc znát na očích, chápeš?“

„Jak myslíš, cariño. Ale všichni vědí, že jsi stará měkkota.“

Sadie si zamyšleně zamíchala kávu, otevřela ústa, nenapadlo ji ale nic, co by se jí zdálo vhodné, a zase je zavřela.

„Přestaň v duchu pulírovat, co chceš říct, a prostě to řekni.“

„Fajn,“ odfrkla Sadie, „i když to je spíš řečnická otázka, protože jsi moje nejlepší přítelkyně a zjevně chápeš, jak se cítím. Mám zauzlovaný žaludek jen při pomyšlení, že je ve stejném městě, natož když ho zahlídnu na vlastní oči. A teď už vím, co všechna ta zlá znamení přinesla. Ovšem noční můra, kterou znáš, je mnohem lepší než taková, kterou neznáš, protože aspoň víš, jak na ni. A ať už tu Jake pohledává cokoliv, nechci s tím mít nic společného.“

A to bylo vše, co k tomu Sadie hodlala říct.

Po jídle ji Raquel nepustila jen tak domů. Přinutila ji, aby se zavěšeny do sebe prošly po Hlavní třídě.

„Postav se svému strachu,“ řekla. „Jen malá procházka a pak můžeš jít domů a zahrabat hlavu do písku, což obě víme, že uděláš.“

„Zahrabu hlavu do písku.“ Sadie bloudila očima po okolí, prohlížela si obličeje a doufala i děsila se pohledu na jeden konkrétní.

Meera Shaanová zametající schůdky před Salónem Shaan jim zamávala. Zlaté nitky na broskvově zbarveném sárí se mihotaly ve sluneční záři jako droboučké záblesky naděje. Paní Shaanová stříhala Gigi vlasy od chvíle, kdy se sem před několika lety přistěhovala z Aurelie a otevřela si salón.

„Pověz svojí dádí, že po tom čaji, co mi dala, spí Akshay mnohem líp,“ usmála se vděčně. Sadie věděla, že její desetiletý syn trpí silnou obsedantně-kompulzivní poruchou a úzkost mu v noci nedává spát.

„Povím jí to,“ slíbila.

Minuly Delvauxovy Svíčky & Serepetičky, jejichž venkovní štít se ve větru mírně pohupoval. Když člověk správně naklonil hlavu, přísahal by, že se ty tři svíce vypálené do starého dřeva mihotají jako čerstvě zapálené.

Ale až když se blížily k místnímu knihkupectví, pocítila Sadie touhu tam vejít. Slyšela, jak ji volají třepotající se stránky. Byla to píseň sirény, které obvykle nedokázala odolat. Nápis ve výloze byl vyvedený jako otevřená kniha s jasně oranžovými kalifornskými máky vykukujícími zpoza stránek. Při pohledu na něj si vždycky představovala, že padá do knihy jako Alenka do králičí nory. Knihy za sklem výlohy byly umístěny ve smaltovaných bílých ptačích klecích nebo visely od stropu na neviditelných strunách.

„Ani náhodou,“ vlekla ji Raquel za ruku pryč, když Sadie zvolnila krok. „Jakmile se ocitneš v knihkupectví, přestane pro tebe existovat čas, a já tady nebudu tři hodiny sedět a dívat se, jak se ti zapalujou lejtka kvůli knížkám, který si stejně nemíníš koupit.“

„Ale ony mě potřebují!“ namítla Sadie. Ruku už měla na klice, třebaže si nevzpomínala, že by jí vůbec pohnula. „Možná si je nekoupím, ale potřebují vědět, že je někdo miluje. Že se na ně někdo chce dívat. Hladit ty jemné stránky.“

„Jsi fakt divná,“ povzdechla si Raquel a následovala ji dovnitř.

Sadie se nadechla.

„Tvůj antropomorfismus nezná hranic,“ dodala Raquel, když Sally zvedla ruku, aby knihám zamávala.

„Pššt, urazíš je.“

„Zdravím, dámy,“ pronesl zpoza pultu pan Abassi. Sadie od dětství znala ten sytý hlas vítající ji v obchodě, stejně jako bělostný jas bílého turbanu blednoucí pouze před ještě bělostnějším úsměvem.

„Těší mě, že jste se zastavily,“ pronesl s lehkým přízvukem. „Vaše nanni si nechtěla vzít žádnou odměnu za tu mast na artritidu, tak jsem pro vás odložil tohle.“ Vytáhl zpod pultu knihu a Sadie při pohledu na obálku zalapala po dechu: Ilustrovaná rukověť nezvyklé květomluvy a jejího použití. Při pohledu na ty propracované akvarely slintala už minulý týden, ale nedokázala si ospravedlnit další přírůstek do své neustále se rozrůstající sbírky.

„To jste vážně nemusel, pane Abassi,“ řekla, ale její ruce už se přitom po knize natahovaly.

„Prosím, to je to nejmenší,“ odvětil. „Vůbec netuším, co by si Maková Luka počala bez Gigi Revelarové.“ Vyprovodil je ven s rozloučením „khuda hafiz“.

„To nebylo tak zlé, ne?“ otázala se Sadie a přejížděla přitom prsty po květinovém reliéfu na obálce.

„Tentokrát ne.“

„Můžu už domů?“

„Cítíš se líp?“

„Malinko,“ uznala Sadie a políbila svou nejlepší přítelkyni na tvář.

Cestou domů Sadie konečně zhluboka vydechla všechen dech, který v sobě zadržovala od rána, kdy staré kyvadlové hodiny tak zasténaly. Zaparkovala na příjezdové cestě, vypnula motor a nechala se obestřít tichem.

Dům rodiny Revelarových vybavený třemi ložnicemi byl od ulice o něco dál než ostatní domy ve zdejší čtvrti. Rozlehlá přední veranda s bílými sloupy prozrazovala, že bezmála pamatuje občanskou válku, ovšem citronovník rostoucí na přední zahradě se chlubil tak rozložitými větvemi, až se zdálo, že patří spíš na africkou pláň než do Kalifornie. A bez ohledu na to, jak horko se v létě udělalo, bylo v jeho stínu tak chladno, že se člověk bezmála rozklepal. Říkalo se, že kdo se napije šťávy z revelarovského citronu, tomu se zjeví to, co si přeje nejvíc na světě.

Sadie to během dospívání zkusila mnohokrát a tváře se jí pokaždé stáhly tou sladkokyselou chutí, ale vše, co kdy viděla, byl dům stojící přímo před ní.

Na protější straně zahrádky stál vysoký a pyšný javor červený. Když byli Seth a Sadie mladší, pečlivě do jeho kmene vyřezali svá jména pomocí ukradeného kuchyňského nože. Vyrytá písmena ronila sirup ještě týdny poté. Kdykoliv dvojčata strom navštívila, Sadie plakala nad tím, co provedli, a jak teď strom trpí, zatímco Seth jen přejel prsty přes lepkavou sladkost a olízal si je. Tak to bylo vždycky. Když Seth rozdělával ohně pomocí lupy, byla to ona, kdo je hasil. Když zapomněl dojít s košem, udělala to za něj, aby se Gigi nezlobila. Zpětně ji napadalo, že by bývalo neškodilo, kdyby dostal čas od času vynadáno. Možná mu svým jednáním umožňovala chovat se sobecky. Anebo bylo možná snazší pomáhat jiným než sobě. Tak nebo tak Sadie zakročila, kdykoliv viděla, že někdo potřebuje pomoc.

Setha ovšem z revelarovské zahrady vyhnaly samy rostliny. Když se snažil nakukovat nebo proklouznout dovnitř, omotal se mu bludný šlahoun kolem kotníku, až zakopl a skácel se k zemi.

„Tenhle druh magie ovládají jen revelarovic ženské,“ říkávala mu Gigi laskavě, avšak přísně svým chraplavým kuřáckým hlasem. „Revelarovic mužští mají jinou.“

Table of Contents

1

2