Copyright © Jojoʼs Mojo Ltd

All rights reserved

Translation © 2018 by Lucie Mikolajková

ISBN 978-80-249-5569-8

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

Poděkování

Především poznej, kdo jsi,

a takto sebe ozdob.

EPIKTÉTOS

1

To ten knír, ten mi připomněl, že už nejsem v Anglii: masiv ní šedá mnohonožka, která muži zakrývala celý horní ret; knír jako z videoklipu Village People, knír jako pro kovboje, knír jako miniaturní smetáček, který to myslí smrtelně vážně. Takovýhle knír u nás doma prostě neuvidíte, a já jsem z něj nemohla odtrhnout oči.

„Madam?“

Jediný, koho jsem kdy u nás s takovým knírem viděla, byl náš učitel matematiky pan Naylor, a ten si v něm pěstoval drobečky od sušenek a my jsme je vždycky při hodinách počítali.

„Madam?“

„Ach! Pardon.“

Muž v uniformě mi krátkým zavalitým prstem ukázal, že si mám postoupit k němu. Nezvedl oči od monitoru. Čekala jsem u budky a na halence mi jemně zasychal pot z dlouhého letu. Muž zvedl ruku a zamával čtyřmi tlustými prsty. Po pár vteřinách mi došlo, že se tímto gestem dožaduje mého pasu.

„Jméno.“

„Máte ho tam,“ poukázala jsem.

„Vaše jméno, madam.“

„Louisa Elizabeth Clarková.“ Nakoukla jsem přes přepážku. „I když tu Elizabeth vlastně vůbec nepoužívám. Protože jenom co mi naši to jméno dali, došlo mámě, že jsem teď vlastně

Lou Lizzy. A když to řeknete dohromady hodně rychle, zní to úplně šíleně. I když můj táta si myslí, že to vlastně docela sedí. Teda ne že bych snad byla šílená! Šílence byste tady u vás určitě nechtěli, žejo.“ Můj hlas se nervózně odrážel od plexisklové zástěny.

Teď se na mě muž poprvé podíval. Měl statná ramena a pohled, kterým vás dokázal přišpendlit k zemi líp než elektrický paralyzér. Neusmál se. Vyčkával, až se přestanu zubit i já.

„Pardon,“ hlesla jsem. „Z lidí v uniformě jsem vždycky nervózní.“

Mrkla jsem za sebe do imigrační haly, na dlouhatánskou frontu, která se tolikrát vlnila tam a zpět, že se z ní stalo jediné neprostupné a neklidné moře lidí. „Asi je mi trochu divně, jak jsem tak dlouho stála ve frontě. Tohle je namouduši ta nejdelší fronta, v jaký jsem kdy byla. Už jsem si říkala, jestli si nemám začít psát Ježíškovi.“

„Položte ruku na skener.“

„Takhle obří je vždycky?“

„Ten skener?“ svraštil nechápavě čelo.

„Ta fronta.“

Ale muž už mě neposlouchal. Hloubal nad něčím na monitoru. Položila jsem prsty na malou podložku. A potom mi zacinkal telefon.

Máma: Uz jste pristali?

Začala jsem volnou rukou vyťukávat odpověď, ale on se ke mně prudce otočil. „Madam, v této zóně není používání mobilních telefonů povoleno.“

„Ale to je jenom moje máma. Chce vědět, jestli jsem už dorazila.“ Odsunula jsem mu telefon z dohledu a pokradmu se na něm pokusila zmáčknout emotikon s palcem nahoru.

„Důvod vaší cesty?“

Co to ma byt? přišlo mi okamžitě od mámy. Esemesky si nesmírně oblíbila a dokázala je teď psát snad rychleji než mluvit. Což znamenalo, že odpovědi přicházely prakticky warpovou rychlostí. Vis ze muj telefon tyhle pidiobrazky neumi. Ma to byt SOS? Louiso okamzite napis jestli jsi v pohode!

„Důvod vaší cesty, madam?“ Knír sebou podrážděně škubl. Pak muž pomaličku dodal: „Co tady ve Spojených státech hodláte dělat?“

„Dostala jsem tady práci.“

„A jakou?“

„Budu pracovat pro jednu rodinu v New Yorku. V Central Parku.“

Zdálo se mi, jako by muž jen na okamžik o milimetr povytáhl obočí. Podíval se na adresu na mém formuláři, aby si to ověřil.

„A co je to za práci?“

„To je trochu složitější. Budu vlastně něco jako placená společnice.“

„Placená společnice.“

„Víte, to se má tak… Kdysi jsem pracovala pro jednoho muže… Dělala jsem mu společnost, ale taky jsem mu dávala léky a brala jsem ho ven a krmila jsem ho. Vím, že to zní hodně divně, ale není, protože on nemohl vůbec hýbat rukama. Nebylo to nic úchylnýho. Nakonec se z toho teda vyvinulo něco víc, protože když se o někoho staráte, je těžký se nesblížit, no a Will – to byl ten muž – byl úplně úžasný, no a… prostě jsme se do sebe zamilovali.“ Až příliš pozdě jsem si uvědomila důvěrně známý pocit, jak mi vhrkly slzy do očí. Rychle jsem si je otřela. „No, takže si myslím, že tohle bude něco podobného. Teda až na to zamilování. A to krmení.“

Imigrační úředník na mě vytřeštěně zíral. Pokusila jsem se usmát. „Víte, normálně takhle nebrečím, když mluvím o práci. Vážně nejsem šílená, i přes to jméno. Haha! Ale fakt jsem ho milovala. A on mě taky. Jenomže pak… No, pak se rozhodl, že si vezme život. Takže tohle je pro mě tak trochu pokus začít znova.“ Teď už mi slzy tekly z očí proudem, bylo to hrozně trapné. Nedokázala jsem je zadržet. Zjevně jsem nedokázala zadržet vůbec nic.

„Pardon. To musí být tím časovým posunem. Podle normálního času jsou teď tak dvě ráno, ne? A já o něm navíc vlastně nikdy nemluvím. Totiž, já už mám nového přítele. A to je úplně super chlap! Je to záchranář! A je hrozně sexy! Skoro jako bych vyhrála v loterii hlavní cenu, žejo? Sexy záchranář!“

Zašátrala jsem v kabelce po papírových kapesníčcích. Když jsem vzhlédla, podával mi jich úředník celou krabici. Jeden jsem si vytáhla. „Děkuju. No, takže, prostě… můj kamarád Nathan – on je původně z Nového Zélandu –, no tak tenhle kamarád tady pracuje a pomohl mi tuhle práci získat a já vlastně ještě vůbec nevím, co to všechno bude obnášet, kromě toho, že se mám starat o manželku jednoho bohatýho pána, která trpí na deprese. Ale rozhodla jsem se, že tentokrát budu žít tak, jak po mně Will chtěl, jelikož předtím se mi to nepovedlo. Dopadlo to se mnou tak, že jsem dělala na letišti.“

Ztuhla jsem. „Teda – ehm – ne že by na práci na letišti bylo něco špatnýho! Dělat imigračního úředníka je určitě strašně důležitý! Hrozně moc důležitý! Ale mám plán. Každý týden, co tady budu, podniknu něco novýho, a taky nikdy neřeknu ne!“

„Neřeknete ne?“

„Novým věcem. Will vždycky říkával, že se uzavírám před novýma zkušenostma. Takže to je můj plán.“

Úředník se zahloubal do mých dokumentů. „Nevyplnila jste tady správně adresu. Potřebuju ještě směrovací číslo.“

Postrčil formulář ke mně. Ověřila jsem si číslo na papíru, který jsem si ještě doma vytiskla, a rozechvělými prsty ho vyplnila. Ohlédla jsem se doleva a zjistila, že lidé ve frontě za mnou jsou čím dál nervóznější. V čele sousední fronty se právě nacházela nějaká čínská rodinka, kterou vyslýchali dva úředníci. Žena začala protestovat a oni je všechny odvedli do postranní místnosti. Najednou jsem si začala připadat hrozně sama.

Imigrační úředník se zadíval na čekající dav. A potom mi zničehonic bryskně vlepil do pasu razítko. „Hodně štěstí, Louiso Clarková,“ pronesl.

Vykulila jsem na něj oči. „A to je všechno?“

„To je všechno.“

Usmála jsem se na něj. „Jé, děkuju! To je od vás moc milý. Víte, je hrozně divný, když se člověk poprvé v životě ocitne na druhým konci světa, úplně sám, a teď mám pocit, že jsem potkala prvního milýho člověka a –“

„Musíte si postoupit dál, madam.“

„Jasně! Pardon.“

Posbírala jsem si věci a odhrnula si z tváře zpocený pramínek vlasů.

„A madam…“

„Ano?“ Přemýšlela jsem, co jsem zvorala tentokrát.

Úředník nezvedl oči od monitoru. „Dejte si pozor – ne vždycky je neříct ne dobrý nápad.“

Nathan na mě čekal v příletové hale, přesně jak slíbil. Rozhlížela jsem se po davu lidí a připadala si podivně nesvá, protože v skrytu duše jsem byla přesvědčená, že pro mě nikdo nepřijde, ale Nathan tam byl a mával velikánskou rukou nad hemžícími se těly pod sebou. Pak zvedl i druhou ruku, po tváři se mu rozlil úsměv a začal se tlačit zástupem ke mně, až mě popadl, zvedl do vzduchu a sevřel v mohutném objetí. „Lou!“

Při pohledu na něj se cosi ve mně nečekaně sevřelo – nějak to souviselo s Willem a jeho ztrátou a rozjitřenými city, které se člověka obvykle zmocní, když stráví sedm hodin v letadle, kterým až trochu moc házely turbulence – a já jsem byla ráda, že mě Nathan drží tak pevně a že mám chvilku, abych se vzpamatovala.

„Vítám tě v New Yorku, prcku! Koukám, že smysl pro módu jsi neztratila.“

Poodstrčil mě od sebe na délku paže a zazubil se. Urovnala jsem si halenku ve stylu sedmdesátých let s tygrovaným potiskem. Říkala jsem si původně, že bych v ní mohla vypadat jako Jackie Kennedyová v jejím onassisovském období. Tedy pokud by si Jackie Kennedyová vylila v letadle do klína půlku kafe. „Já tě tak ráda zase vidím!“

Popadl moje k prasknutí narvané kufry, jako by v nich nebylo nic než pápěří. „Tak pojď. Pojedeme do domu. Prius je zrovna v servisu, takže mi pan G. půjčil svoje auto. Všude jsou sice příšerný zácpy, ale aspoň dorazíš ve velkým stylu.“

Auto pana Gopnika bylo černé, elegantní a lesklé a velké asi jako autobus a dveře se mu zavíraly s takovým tím důrazným, ale diskrétním přibouchnutím, které jasně prozrazovalo, že za něj majitel zaplatil šestimístnou sumu. Nathan mi uložil zavazadla do kufru a já se s povzdechem zabořila do sedadla spolujezdce. Zkontrolovala jsem telefon, odpověděla na čtrnáct máminých esemesek jednou jedinou, že už jsem v autě a zavolám jí zítra, a potom odpověděla na Samovu zprávu, že mu chybím: Uz jsem pristala, a přidala tři XXX, jako že ho líbám.

„Jak se Samovi vede?“ mrkl po mně Nathan.

„Ale jo, dobře, díky.“ Přidala jsem ještě pár křížkových pusinek, jenom pro jistotu.

„Nedělal ti dusno, že sem jedeš?“

Pokrčila jsem rameny. „Vlastně měl pocit, že to potřebuju.“

„To jsme si mysleli všichni. Jenom tobě chvíli trvalo, než jsi na to přišla.“

Odložila jsem telefon, pohodlně se opřela a sledovala z okna řadu podniků s neznámými názvy, které lemovaly silnici, jako Pneuservis Milo nebo posilovna Richie’s, pozorovala jsem sanitky a dodávky U-Haul, zchátralé baráky s odlupujícím se nátěrem a rozviklanými verandami, basketbalová hřiště, řidiče usrkávající z velikánských plastových kelímků. Nathan pustil rádio a já poslouchala, jak někdo jménem Lorenzo vykládá cosi o nějakém baseballovém zápasu, a na chviličku jsem měla pocit, jako bych se ocitla v nějaké dočasně přerušené realitě.

„Takže zítřek máš na to, aby ses dala trochu dohromady. Co bys chtěla podniknout? Říkal jsem si, že tě nechám trochu dospat a pak tě vytáhnu někam na brunch. Je to tvůj první víkend v New Yorku, tak bys měla vyzkoušet pravý americký bistro.“

„To zní skvěle.“

„Gopnikovi se vrátí z country clubu až zítra večer. Minulý týden proběhl dost slušný konflikt. Všechno ti to povykládám, až se trochu prospíš.“

Vytřeštila jsem na něj oči. „Ale nemají žádný tajemství, že ne?

Nebude to jako –“

„Nejsou jako Traynorovi, neboj. Prostě jenom taková průměrná dysfunkční multimilionářská rodinka.“

„A co ona, je milá?“

„Je skvělá. Někdy… no, někdy je jí trochu dost. Ale je skvělá.

A on taky.“

A to bylo asi tak nejlepší možné doporučení, jakého se vám od Nathana mohlo dostat. Potom se Nathan odmlčel – on nikdy nebyl moc na klepy – a já seděla v tom hladce jedoucím klimatizovaném Mercedesu GLS a bojovala s vlnami spánku, které mě hrozily zaplavit. Myslela jsem na Sama, který teď určitě tvrdě spal ve svém vyřazeném železničním vagonu, tisíce kilometrů odsud. Myslela jsem na Trinu a Toma, kteří se usadili v mém londýnském bytečku. A pak ticho prořízl Nathanův hlas. „Tak se koukej.“

Zvedla jsem spánkem slepené oči a za Brooklynským mostem jsem spatřila Manhattan. Jeho budovy zářily jako milion rozbitých střípků světla, úžasné a blýskavé, nahloučené neskutečně blízko u sebe a nádherné. Ten pohled jsem tak důvěrně znala z různých seriálů a filmů, až jsem skoro nedokázala uvěřit, že ho vidím naživo. Napřímila jsem se na sedadle a ohromeně jsem zírala, jak se závratnou rychlostí blížíme k nejslavnější metropoli na světě.

„To se nikdy neokouká, co? O dost impozantnější než Stortfold.“

Myslím, že až do tohohle okamžiku mi to vlastně pořádně nedošlo. Tohle byl můj nový domov.

„Ahoj, Ashoku. Jak je?“ Nathan převezl mé kufry přes mramorovou vstupní halu, já jsem ohromeně zírala na černobílou dlažbu a mosazné zábradlí a snažila se nezakopnout. Moje kroky se v tom obrovském prázdném prostoru hlasitě rozléhaly. Připomínalo mi to vstup do velkolepého, ale maličko sešlého hotelu: výtah s mříží z naleštěné mosazi, rudozlaté koberce na zemi a recepční pult, o něco tmavší, než bylo příjemné. Vonělo to tu včelím voskem, nablýskanými botami a penězi.

„V pohodě, kámo. A kdo je tohle?“

„To je Louisa. Bude pracovat pro paní G.“

Portýr v uniformě vystoupil zpoza pultu a potřásl mi rukou. Ve tváři měl široký úsměv a jeho oči jako by v životě viděly už úplně všechno.

„Moc mě těší, Ashoku.“

„Vy jste Britka! Já mám v Londýně bratrance. V Croy-downu. Znáte Croy-down? Nejste odněkud poblíž? Je to takový chlapisko mohutný, víte?“

„Já vlastně Croydon moc neznám,“ přiznala jsem. Ale při pohledu na jeho zklamanou tvář jsem dodala: „Ale až tam budu mít příště cestu, určitě se po něm podívám.“

„Tak Louiso, vítejte v Lavery. Jestli budete potřebovat něco sehnat nebo zjistit, jenom mi řekněte. Jsem tady čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu.“

„A to si nedělá srandu,“ ujistil mě Nathan. „Někdy mám podezření, že pod tím pultem i spí.“ Pak ukázal na služební výtah s matně šedivými dveřmi až skoro v zadní části haly.

„Mám tři děti a ani jednomu ještě není ani pět,“ prohlásil Ashok. „Věř mi, jenom díky tomu, že zůstávám tady, jsem ještě nezešílel. Akorát mojí ženě to teda moc nepomáhá,“ zazubil se.

„Ale vážně, slečno Louiso. Cokoli budete potřebovat, všechno seženu.“

„Jako třeba drogy, prostitutky, adresy vykřičených domů?“ zašeptala jsem, když se za námi zavřely dveře služebního výtahu.

„Ne. Jako třeba lístky do divadla, rezervace v restauracích nebo nejlepší čistírny ve městě,“ odtušil Nathan. „Tady jsme na Pátý avenue! Cos probůh v tom Londýně dělala?“

Rezidence Gopnikových zabírala plochu šesti set padesáti čtverečních metrů ve druhém a třetím patře novogotické budovy z červených cihel. Mezonetový byt v téhle části New Yorku byla opravdová vzácnost a výmluvný důkaz toho, že se bohatství v rodině Gopnikových dědí už po generace. Nathan mi vysvětlil, že tenhle dům, Lavery, je poněkud zmenšená napodobenina slavného bytového domu Dakota a zároveň jedno z nejstarších bytových sdružení na Upper East Side. Nikdo tu nesmí koupit ani prodat svůj byt bez souhlasu rady sdružení, která se urputně vzpírá jakýmkoli změnám. V nablýskaných kondominiích na druhé straně parku bydleli novodobí zbohatlíci: ruští oligarchové, popové hvězdy, čínští oceloví magnáti a miliardáři ze Silicon Valley, kteří měli k dispozici společné restaurace, posilovny, školky pro děti a luxusní plavecké bazény; obyvatelé Lavery však byli staromilci.

Tyhle byty se dědily z generace na generaci. Jejich obyvatelé se naučili žít s potrubními rozvody ze třicátých let, vedli zdlouhavé a složité boje, jakmile chtěli získat povolení změnit cokoli většího než vypínač na stěně, a zdvořile se odvraceli od neustále se měnícího zbytku New Yorku kolem nich, asi jako si člověk nevšímá žebráka s kartonovou cedulí.

Impozantní nádheru samotného mezonetu, jeho parketové podlahy, vysoké stropy a damaškové závěsy až na zem jsem zahlédla jen na okamžik, protože jsme zamířili rovnou do místností pro personál, zastrčených až úplně na konci druhého patra, k nimž se šlo dlouhou úzkou chodbou vedoucí z kuchyně. Ubytovna pro zaměstnance byl vlastně pozůstatek dob dávno minulých. V nových či rekonstruovaných budovách žádné ubikace pro personál nebyly: hospodyně a chůvy přijížděly hned za rozbřesku vlakem z Queensu nebo z New Jersey a vracely se domů za tmy. Gopnikovým však tyhle maličkaté místnůstky patřily už od doby, kdy byl dům postaven. Právně byly neoddělitelně spojené s velkým bytem, nesměly se prodat ani přebudovat a všichni obyvatelé po nich prahli, aby si z nich udělali skladovací prostory. Nebylo těžké pochopit, že je někdo zcela přirozeně považuje za skladiště.

„Tak tady to je.“ Nathan otevřel jedny z dveří a postavil moje zavazadla na zem.

Můj pokojík měl asi tři a půl krát tři a půl metru. Vešlo se sem dvoulůžko, televizor, prádelník a šatní skříň. V koutě se krčilo křesílko potažené béžovou látkou, jehož prověšený sedák svědčil o tom, kolik vyčerpaných pozadí už v něm dřepělo přede mnou. Malé okénko bylo možná orientované na jih. Nebo na sever. Nebo na východ. Těžko říct, protože ani ne dva metry naproti němu se tyčila prázdná cihlová zadní stěna jiné budovy, tak vysoké, že na oblohu jsem dohlédla, jenom když jsem přitiskla tvář na sklo a co nejvíc natáhla krk.

O pár dveří dál byla společná kuchyňka, o niž jsem se měla dělit s Nathanem a s hospodyní, která měla pokoj naproti mně přes chodbu.

Na posteli ležel úhledně složený komínek pěti tmavozelených triček s límečkem a vedle nich zřejmě kalhoty z černé látky s lacinou teflonovou úpravou.

„Oni ti neřekli, že budeš mít uniformu?“ Vzala jsem jedno z triček do ruky.

„Je to vlastně jenom tričko a kalhoty. Gopnikovi mají pocit, že s uniformama je to jednodušší. Každý přesně ví, kde je jeho místo.“

„No, jestli chtějí, aby zaměstnanci vypadali jako profesionální golfisti…“

Nakoukla jsem do koupelničky hned vedle ložnice, obložené hnědým mramorem s povlakem vodního kamene. Byla tu toaleta, maličké umyvadlo, které vypadalo, že pochází ještě ze čtyřicátých let, a sprchový kout. Na umyvadle leželo mýdlo v papírovém obalu a vedle něj sprej proti švábům.

„Na manhattanský poměry je to vlastně docela luxus,“ podotkl Nathan. „Vím, že to vypadá trochu olezle, ale paní G. povídala, že tady můžeme trochu vymalovat. Stačí pár lampiček a nějaký doplňky z Crate & Barrel a bude to –“

„Je to úžasný,“ vydechla jsem. Otočila jsem se k Nathanovi a hlas se mi najednou roztřásl. „Já jsem v New Yorku, Nathane! Já jsem vážně tady!“

Stiskl mi rameno. „Jo. Vážně jsi.“

Podařilo se mi zůstat vzhůru ještě tak dlouho, abych si stihla vybalit, sníst s Nathanem večeři, kterou jsme si po telefonu objednali domů, proklikat se přes aspoň několik z těch osmi set padesáti devíti stanic na mém malinkém televizoru, z nichž většina zjevně pořád dokolečka vysílala americký fotbal, reklamy na přípravky na zažívání nebo mizerně nasvícené krimi seriály, o kterých jsem v životě neslyšela, a potom jsem konečně odpadla. Probudila jsem se s trhnutím ve tři čtvrtě na pět ráno. Pár znepokojivých minut jsem zmateně naslouchala vzdálenému jekotu neznámých houkaček a tichému kvílení couvajícího náklaďáku, potom jsem cvakla vypínačem, vzpomněla jsem si, kde to jsem, a projel mnou záchvěv vzrušení.

Vytáhla jsem z tašky svůj notebook a vyťukala v chatovacím okénku zprávu pro Sama. Jsi tam? a přidala tři křížkové pusinky: XXX.

Chvíli jsem vyčkávala, ale odpověď nepřišla. Sam mi říkal, že se vrací zpátky do služby, a já byla příliš zmatená, než abych si dokázala spočítat, jaký je mezi námi časový posun. Odložila jsem počítač a chviličku se pokoušela znovu usnout (Trina mi tvrdila, že když dost nespím, vypadám pak jako smutný kůň). Jenomže neznámé zvuky velkoměsta mě vábily jako zpěv Sirény, a tak jsem se v šest hodin vyhrabala z postele, vlezla do sprchy a snažila se nevšímat si rezavé špíny, která na mě společně s vodou prskala ze sprchové hlavice. Oblékla jsem se (džínové propínací šaty bez rukávů a tyrkysová retro blůzka s krátkými rukávy a s potiskem sochy Svobody) a vydala se najít zdroj kávy.

Tichounce jsem ťapkala chodbou a snažila se vzpomenout si, kde přesně se nachází kuchyňka pro personál, kterou mi předešlého večera Nathan ukazoval. Otevřela jsem dveře a spatřila za nimi nějakou ženu, která se prudce otočila a upřeně se na mě podívala. Byla ve středních letech, podsadité postavy, vlasy upravené do úhledného zvlněného účesu, jaký nosívaly filmové hvězdy ve třicátých letech. Měla krásné tmavé oči, ale koutky úst se jí stáčely dolů, jako by neustále vyjadřovaly nesouhlasné pohoršení.

„Ehm… dobré ráno?“

Pořád na mě upřeně hleděla.

„Já… já jsem Louisa… Jsem tu nová, víte? Mám dělat asistentku paní Gopnikové…?“

„Ona není žádná paní Gopniková,“ ucedila žena bez jakéhokoli dalšího vysvětlení.

„A vy musíte být…“ Snažila jsem se vydolovat z unaveného mozku její jméno, ale nedařilo se mi to. Ale no tak, přesvědčovala jsem samu sebe. „Promiňte, ale dneska ráno jako bych měla místo mozku drť. To je tím časovým posunem.“

„Mé jméno je Ilaria.“

„Ilaria! Jasně, to je ono! Pardon.“ Napřáhla jsem k ní ruku.

Nepotřásla mi s ní.

„Já vím, kdo jste.“

„No… můžete mi ukázat, kam si Nathan dává mlíko? Chtěla jsem si jenom udělat kafe.“

„Nathan mléko nepije.“

„Vážně? Ale dřív si ho dával.“

„Myslíte snad, že vám lžu?“

„Ne! Tak jsem to rozhodně nemys–“

Ustoupila kousek doleva a ukázala na jednu z nástěnných skříněk v kuchyňské lince, oproti ostatním poloviční a navíc poněkud špatně dosažitelnou. „Tahle bude vaše.“ Potom otevřela ledničku, aby do ní vrátila svůj džus, a já si všimla, že má na své poličce plnou dvoulitrovou lahev mléka. Pak ledničku zase zavřela a věnovala mi nesmiřitelný pohled. „Pan Gopnik dnes přijde domů v šest hodin a třicet minut. Oblečte si uniformu, až se mu půjdete představit.“ A s těmi slovy vyšla na chodbu a pantofle jí pleskaly o chodidla bosých nohou.

„Moc ráda jsem vás poznala! Určitě se budeme vídat hodně často!“ zavolala jsem za ní.

Chvilku jsem nerozhodně hleděla na lednici a pak jsem usoudila, že není zas tak brzo vydat se pro mléko. Tohle město koneckonců nikdy nespí.

New York už byl možná vzhůru, ale dům Lavery byl zahalen tichem tak neproniknutelným, jako by si všichni jeho obyvatelé večer zobli prášky na spaní. Prošla jsem chodbou, tiše za sebou zavřela dveře a osmkrát se přesvědčila, že mám jak peněženku, tak klíče. Říkala jsem si, že když je tak brzo a všichni ještě spí, mám aspoň možnost si trochu blíž prohlédnout, kde jsem se to vlastně ocitla.

Jak jsem se tak po špičkách kradla chodbou a luxusní měkký koberec tlumil mé kroky, začal najednou za jedněmi z dveří štěkat pes – takové rozhořčené, pobouřené ňafání to bylo – a stařecký hlas zavolal cosi, čemu jsem nerozuměla. Rychle jsem kolem dveří proběhla, aby mi nikdo nedával za vinu, že jsem probudila ostatní obyvatele domu, a místo po hlavním schodišti jsem se vydala dolů služebním výtahem.

V hale nikdo nebyl, takže jsem si otevřela sama, vyšla na ulici a rázem se ocitla uprostřed změti zvuků a světel, která mě zavalila tak prudce, že jsem se na okamžik musela zastavit, jen abych se udržela zpříma na nohou. Přede mnou se rozprostírala zelená oáza Central Parku a táhla se snad kilometry daleko. V postranních uličkách nalevo ode mě už panoval čilý ruch – obrovití chlapi v montérkách vykládali bedny z dodávky s otevřenými postranicemi, při čemž je pozoroval policista s pažemi mohutnými jako šunkové kýty, založenými na prsou. Podél chodníku se pracovitě šinul čisticí vůz. Řidič taxíku si otevřeným okýnkem povídal s dalším mužem. V duchu jsem si vypočítávala všechny newyorské atrakce, s nimiž už jsem měla tu čest. Kočáry tažené koňmi! Žluté taxíky! Neskutečně vysoké budovy! Jak jsem se tak rozhlížela, prošli kolem mě dva utahaní turisté s dětmi v kočárcích. V rukou svírali polystyrenové kelímky s kávou a zjevně ještě pořád fungovali v nějakém vzdáleném časovém pásmu. Do všech stran se kolem mě rozprostíral Manhattan, obrovský, osvícený prvními paprsky slunce, rušný a zářící.

Moje únava z časového posunu se rozplynula spolu s rozbřeskem. Nadechla jsem se a vykročila a uvědomovala jsem si, že se široce zubím, ale nemohla jsem si pomoct. Minula jsem osm bloků, aniž jsem spatřila jediný obchod s potravinami nebo smíšené zboží. Zabočila jsem na Madison Avenue a vydala se podél ještě neotevřených luxusních obchodů s obrovskými prosklenými výlohami, mezi nimiž se tu a tam objevila nějaká restaurace s okny ztemnělými jako zavřené oči nebo nablýskaný hotel s portýrem ve zlacené livreji, který se po mně ani nepodíval.

Ušla jsem dalších pět bloků a postupně mi začínalo docházet, že v téhle čtvrti si zjevně člověk jen tak do večerky neskočí. Představovala jsem si, že v New Yorku bude na každém rohu bistro s uštěpačnými servírkami a kolem budou chodit muži v kloboucích s úzkou krempou, ale tady bylo všechno velikánské a nablýskané a ani v nejmenším to nevypadalo, že by za dveřmi mohla čekat sýrová omeleta nebo hrnek s čajem. Lidé, které jsem cestou míjela, byli většinou turisté, případně urputně klusající vypracovaná těla navlečená do hladké lycry, jejichž majitelé přes sluchátka na uších nevnímali vůbec nic a hbitě se vyhýbali bezdomovcům, kteří k nim zlobně zvedali zbrázděné, umouněné tváře. Konečně jsem narazila na velkou kavárnu známého řetězce, v níž se zjevně shromáždila snad polovina newyorských ranních ptáčat, všichni se buď v boxech hrbili nad mobilními telefony, nebo krmili nepřirozeně veselá batolata a z reproduktorů na stěně se linula genericky příjemná hudba.

Objednala jsem si cappuccino a muffin, a než jsem stihla cokoli říct, barista mi ho rozkrojil napůl, ohřál a pomazal tlustou vrstvou másla, a ani na okamžik se přitom nepřestal s kolegou bavit o nějakém baseballovém zápasu.

Zaplatila jsem, donesla si muffin v alobalu ke stolku, posadila se a zakousla jsem se. I kdybych snad neměla ten hlodavý pásmový hlad, byl to ten nejlahodnější pokrm, jaký jsem kdy měla v puse.

Snad půl hodiny jsem seděla u okna, vyhlížela na ranní manhattanskou ulici, ústa měla střídavě zalepená máslovým muffinem nebo opařená silnou horkou kávou, dávala volný průchod neutuchajícímu vnitřnímu monologu (Sedím v newyorský kavárně a piju newyorský kafe! Chodím po newyorských ulicích! Jako Meg Ryanová! Nebo Diane Keatonová! Já jsem fakticky v New Yorku!) a na okamžik jsem přesně pochopila, co se mi přede dvěma lety marně snažil vysvětlit Will: na těch pár minut, s ústy plnými nového jídla a s novými výjevy před očima jako bych existovala právě jen v tomhle jediném okamžiku. Byla jsem dokonale přítomná a soustředěná, všechny smysly mi ožily a celou svou bytostí jsem se otevřela novým zážitkům, které mě obklopovaly. Byla jsem na tom jediném místě na světě, kde jsem být mohla.

A potom, úplně zničehonic, se do sebe dvě ženy u sousedního stolku pustily pěstmi. Rvaly se, kolem stolu lítalo kafe a kousky pečiva a baristé se k nim vrhli, aby je od sebe odtrhli. Oprášila jsem si z šatů drobečky, zaklapla kabelku a usoudila, že bude nejspíš načase vrátit se do klidu a míru v Lavery.

2

Když jsem vešla zpátky do domu, třídil zrovna Ashok obrovské balíky novin na očíslované hromádky. S úsměvem se napřímil.

„Ale, dobrý den, slečno Louiso! A jak jste si užila první ráno v New Yorku?“

„Úplně skvěle! Díky.“

„Nechte mě hádat – že jste si cestou po ulici broukala ‚Let The River Run‘?“

Prudce jsem se zastavila. „Jak to víte?“

„To dělá úplně každý, kdo se poprvé ocitne na Manhattanu. Prosím vás, někdy takhle po ránu to dělám i já, a to vážně nejsem Melanii Griffithové ani trochu podobný.“

„A to tady v okolí nejsou žádné potraviny? Musela jsem šlapat asi milion kilometrů, abych si mohla dát kafe. A nemám ani tušení, kde koupit mlíko.“

„Ale slečno Louiso, to jste měla říct! Pojďte sem.“ Gestem mě vyzval, abych šla k němu za přepážku, otevřel dveře a zavedl mě do tmavé kanceláře, která svou omšelostí a přeplněností prudce kontrastovala se vší tou mosazí a mramorem v hale. Na pracovním stole se tyčila hradba obrazovek bezpečnostního systému, mezi nimi starý televizor, velká účetní kniha, hrnek, pár brožovaných knížek a spousta fotek rozesmátých bezzubých dětí. Hned za dveřmi stála prastará lednice. „Tu máte, vezměte si tohle. Můžete mi pak někdy jedno donést.“

„Páni, tohle dělají všichni vrátní?“

„Tohle nedělají žádní vrátní. Ale v Lavery je to jinak.“

„A kam si tu teda lidi chodí nakoupit?“

Ashok udělal obličej. „Lidi v tomhle domě nakupovat nechodí, Louiso. Tihle lidi na nakupování dokonce ani nemyslí. Přísahámbohu, půlka z nich je přesvědčená, že jídlo se jim nějak magicky zhmotňuje už uvařené přímo na stole.“ Ohlédl se za sebe a ztišil hlas. „Vsadil bych se, že osmdesát procent ženských, co tu bydlí, už pět let vůbec nic neuvařilo. Půlka zdejších žen ovšem stejně normální jídlo vůbec nejí.“

Nevěřícně jsem se na něj podívala a on pokrčil rameny. „Bohatí nežijou jako my, slečno Louiso. A bohatí lidi v New Yorku… ti nežijou jako vůbec nikdo.“

Vzala jsem si krabici mléka.

„Cokoli budete potřebovat, si objednejte a nechte doručit. Na to si zvyknete.“

Chtěla jsem se ho zeptat na Ilarii a paní Gopnikovou, která údajně vůbec nebyla paní Gopniková, a na členy rodiny, s nimiž jsem se dnes měla setkat. Ale on už se ode mě odvrátil a vyhlédl do haly.

„Ale dobré ráno, paní De Wittová!“

„Co dělají ty noviny takhle naházené na podlaze? Vždyť to tady vypadá jako někde v trafice!“ Drobounká stará paní popuzeně zamlaskala nad hromádkami New York Times a Wall Street Journal, které Ashok pořád ještě vybaloval. Navzdory časné hodině byla oblečená jako na svatbu: měla malinově červený kabátek, na hlavě červený kastrůlek a vrásčitý obličejík jí zakrývaly obrovské sluneční brýle s želvovinovými obroučkami. Na vodítku si vedla sípavého mopslíka, který na mě útočně hleděl vypoulenýma očima (tedy aspoň jsem měla pocit, že kouká na mě – dalo se to těžko určit, jelikož mu každé oko švidralo jinam). Sehnula jsem se, abych Ashokovi pomohla odklidit paní noviny z cesty, ale jak jsem se předklonila, pes po mně se zavrčením vystartoval, takže jsem zase uskočila a málem spadla přes hromadu Timesů.

„Panebože!“ ozval se roztřesený, ale pánovitý hlas. „A teď mi ještě plašíte psa!“

Na noze jsem ucítila lehounký dotek mopsích zubů. Vyrazila mi z toho husí kůže.

„Postarejte se laskavě, aby než se vrátíme, byla tahle – tahle spoušť pryč. Pořád panu Ovitzovi říkám, že to s tímhle domem jde od desíti k pěti. A Ashoku, nechala jsem před svými dveřmi pytel s odpadky. Vyneste ho prosím okamžitě, nebo to po celé chodbě bude čpět po zvadlých liliích. Nechápu, jak může někdo posílat jako dar lilie. Vždyť jsou to pohřební květiny. Deane Martine!“

Ashok si uctivě nadzvedl čepici. „Samozřejmě, paní De Wittová.“ Počkal, až odejde, potom se otočil a pozorně se mi podíval na nohu.

„Ten pes se mě snažil kousnout!“

„Jojo. To je Dean Martin. Tomu se radši vyhněte. Je to ten nejnerudnější ze všech zdejších nájemníků, a to už je co říct.“ Znovu se sklonil k novinám, s námahou vyzvedl další várku na stůl a potom se zarazil a gestem ruky mě odehnal. „S tímhle si nedělejte starosti, slečno Louiso. Je to těžké a vy toho už tak budete mít až nad hlavu, s těmi nahoře. Pěkný den vám přeju.“

A zmizel dřív, než jsem se stihla zeptat, co tím chtěl vlastně říct.

Den uběhl jako voda. Po zbytek dopoledne jsem dávala do pořádku svůj malinký pokojíček: umyla jsem koupelnu a rozestavila si fotky Sama, našich, Triny a Toma, abych se tu cítila trochu víc jako doma. Nathan mě vzal na oběd do jednoho bistra poblíž Columbus Circle, kde jsem dostala jídlo na talíři zvíci pneumatiky a vypila tolik silné kávy, že se mi cestou zpátky třásly ruce. Nathan mi ukazoval všechno, co by se mi mohlo hodit – v tomhle baru mají otevřeno dlouho do noci, tamhle v tom pojízdném stánku mají skvělý falafel, z tohohle bankomatu se dá bezpečně vybírat… Hlava se mi točila ze všech těch nových obrazů a informací. Asi tak v půlce odpoledne jsem najednou úplně zmalátněla a ztěžkly mi nohy, takže jsem se do Nathana musela zavěsit a on mě dovedl zpátky do bytu. Ticho a šero uvnitř budovy mě naplnilo vděčností, stejně jako služební výtah, jenž mi ušetřil cestu po schodech.

„Běž si zdřímnout,“ doporučil mi Nathan, když jsem skopla z nohou boty. „Ale být tebou, nespal bych víc jak hodinu, jinak si rozhodíš biorytmy ještě víc.“

„A kdy jsi říkal, že se mají Gopnikovi vrátit?“ Začínala jsem trochu špatně artikulovat.

„Obyčejně se vracejí kolem šestý. Teď jsou tři, takže máš čas.

No tak, jdi si dát šlofíka, ať se zas cítíš jako člověk.“

Zavřel dveře a já vděčně sklesla zpátky na postel. Už jsem málem usínala, když jsem si najednou uvědomila, že později už nebudu mít šanci mluvit se Samem. Na okamžik jsem se s úsilím vytrhla ze strnulosti a sáhla po počítači. Jsi tam? naťukala jsem do komunikační aplikace.

Za pár minut to tichounce zabublalo, obrázek se zvětšil a objevil se interiér železničního vagonu a obří tělo nahrbené nad obrazovkou. Sam. Záchranář. Chlap jako hora. Můj až příliš nový přítel. Zazubili jsme se jeden na druhého jako cvoci.

„Ahoj, krásko! Jak to jde?“

„Dobrý!“ ujistila jsem ho. „Ukázala bych ti svůj pokoj, ale nejspíš bych při natáčení monitoru vrážela do stěn.“ Posunula jsem počítač našikmo, aby viděl moji mrňavou ložničku v celé její kráse.

„To vypadá dobře. Jsi tam ty.“

Podívala jsem se na šedé okno za ním. Dokázala jsem si to přesně představit: déšť, který bubnuje na střechu vagonu, útulně zamžené sklo, všude dřevo, venku vlhko a slepice, které se krčí pod mokrým trakařem. Sam se na mě upřeně díval, já si protřela oči a najednou jsem si přála, abych se byla nezapomněla aspoň trochu nalíčit.

„Byl jsi v práci?“

„Jo. Povídali, že podle nich se můžu do plný služby vrátit už za týden. Musím být dostatečně fit, abych dokázal zvednout člověka a nepotrhal si přitom stehy.“ Instinktivně si přitiskl ruku na břicho, kam ho jen před několika týdny zasáhla střela z pistole – běžný výjezd, který ho málem zabil, ale definitivně utužil náš vztah – a mnou náhle projel jakýsi znepokojivý pudový pocit.

„Přála bych si, abys tu byl se mnou,“ vydechla jsem, než jsem si to stihla rozmyslet.

„Já taky. Ale je to první den tvýho dobrodružství a bude to skvělý, uvidíš. A za rok už budeš zase sedět tady –“

„Tam ne,“ skočila jsem mu do řeči. „V tvým novým, dostavěným domě.“

„V mým novým, dostavěným domě,“ přisvědčil. „A budem si spolu prohlížet fotky v tvým telefonu a já si budu potají říkat, bože můj, už zas je to tady, zase bude donekonečna vykládat o tom, jak byla v New Yorku.“

„A napíšeš mi teda? Dopis plný lásky a touhy, zkropený slzami osamění?“

„Ale Lou. Víš, že nejsem žádnej spisovatel. Ale zavolám ti.

A už za čtyři týdny tam budu s tebou.“

„Jasně,“ hlesla jsem a sevřelo se mi hrdlo. „Tak jo. Měla bych si jít trochu zdřímnout.“

„Já taky,“ řekl. „Budu na tebe myslet.“

„A budou v tom spíš nějaký porno prasárničky, anebo romantika jako v hollywoodských komediích?“

„Co mám říct, abych neměl průšvih?“ usmál se. „Vypadáš dobře, Lou,“ řekl po chvíli. „Tak jako… natěšeně.“

„Já jsem natěšená. Jsem hrozně, hrozně moc unavená, ale zároveň mám pocit, že snad exploduju! Mám z toho trochu zmatek v hlavě.“ Dotkla jsem se rukou monitoru a za okamžik k ní Sam přitiskl tu svou. Úplně jsem ji cítila na kůži.

„Miluju tě…“ Pořád ještě jsem z těch slov byla trochu nesvá.

„Já tebe taky. Dal bych ti pusu přes monitor, ale mám takový podezření, že bys akorát v detailu viděla moje chlupy v nose.“

S úsměvem jsem zaklapla počítač a za pár vteřin už jsem spala.

Na chodbě někdo ječel. Probudila jsem se malátná a zpocená s pocitem, že jsem snad ještě napůl ve snu, a s námahou se zvedla do sedu. Za mými dveřmi opravdu křičela nějaká žena. Zmateným mozkem mi prolétly tisíce myšlenek: novinové titulky o vraždách, informace o New Yorku a o tom, jak nahlásit zločin. Co že se to volá za číslo? Určitě ne 999 jako v Anglii. Usilovně jsem přemýšlela, ale nic mě nenapadalo.

„Proč bych měla? Proč bych tam měla sedět a usmívat se a poslouchat, jak mě ty čarodějnice urážejí? Ty neslyšíš ani polovinu z toho, co říkají! Jsi muž! Jako bys měl na uších klapky!“

„Miláčku, uklidni se, prosím. Moc tě prosím. Tady na to není vhodné místo ani doba.“

„Nikdy není vhodná doba ani místo! Protože tu vždycky někdo je! Asi si budu muset koupit vlastní byt, jenom abych měla kde se s tebou hádat!“

„Nechápu, proč se kvůli tomu musíš tak rozčilovat. Musíš tomu dát trochu –“

„Ne!“

Něco se roztřísklo o dřevěnou podlahu. Teď už jsem byla úplně probuzená. Srdce mi bušilo jako o život.

Následovalo významné ticho.

„A teď mi určitě řekneš, že to byla rodinná památka.“ Krátká odmlka.

„No, ano, vlastně byla…“

Ozval se tlumený vzlyk. „To je jedno! Na tom nesejde! Zalknu se vší tou tvojí rodinnou historií! Slyšíš mě? Zalknu!“

„Agnes, miláčku… Ne tady na chodbě… No tak. Můžeme to probrat později.“

Seděla jsem na okraji postele, úplně bez hnutí.

Ozvalo se další tlumené vzlykání a pak ticho. Chvíli jsem ještě vyčkávala, potom se zvedla, po špičkách došla ke dveřím a přitiskla k nim ucho. Nic. Podívala jsem se na hodiny – čtyři čtyřicet šest.

Opláchla jsem si obličej a rychle se převlékla do uniformy. Učesala jsem se, tichounce vyšla z pokoje a vydala se chodbou za roh.

A potom jsem zůstala stát.

Kousek přede mnou v chodbě, hned u kuchyně, ležela na zemi mladá žena, schoulená do klubíčka. Jakýsi starší muž ji pevně objímal a opíral se zády o dřevěné ostění. Téměř seděl, s jednou nohou pokrčenou v koleni a druhou nataženou, jako by ji předtím zachytil a sesunul se pod její vahou k zemi. Ženinu tvář jsem neviděla, zakrýval ji proud plavých vlasů, a zpod tmavomodrých šatů jí neladně vyčuhovala dlouhá štíhlá noha. Držela se muže tak pevně, až jí zbělaly kloubky prstů.

Vytřeštila jsem oči a prudce polkla, muž zvedl hlavu a podíval se na mě. Poznala jsem pana Gopnika.

„Teď ne. Díky,“ pronesl tiše.

Hlas mi uvízl v hrdle. Bleskově jsem zacouvala zpátky do pokoje a zavřela za sebou dveře. Srdce jako by mi bušilo v uších, tak hlasitě, že to snad museli slyšet i oni dva.

Následující hodinu jsem pak nepřítomně zírala na televizi, ale ten obraz dvou lidí v objetí jako by se mi vpálil do hlavy. Napadlo mě, že bych mohla napsat zprávu Nathanovi, ale netušila jsem, co bych mu vlastně řekla. V pět padesát pět jsem tedy raději vyšla z pokoje a váhavě prošla spojovacími dveřmi do hlavní části bytu. Cestou jsem minula velikánskou prázdnou jídelnu, pak zřejmě pokoj pro hosty a dvoje zavřené dveře. Tichounce jsem ťapkala po parketové podlaze a následovala vzdálené tlumené hlasy. Konečně jsem došla do obývacího pokoje a zastavila se před otevřenými dveřmi.

Pan Gopnik seděl na sníženém okenním parapetu a telefonoval. Rukávy světle modré košile měl ohrnuté a jednu ruku položenou za hlavou. Gestem mě vyzval, abych šla dál, ale nepřestal mluvit do telefonu. Po mé levici seděla na starožitné pohovce s růžovým potahem plavovlasá žena – paní Gopniková? – a neklidně cosi vyťukávala do iPhonu. Vypadalo to, že se převlékla, a to mě na okamžik zmátlo. Rozpačitě jsem vyčkávala, dokud pan Gopnik nedomluvil a nevstal. Všimla jsem si, že přitom trochu zkřivil tvář úsilím. Přistoupila jsem ještě o krok blíž, aby se nemusel namáhat, a potřásla mu pravicí. Měl ji teplou, stisk jemný, ale pevný. Mladá žena dál ťukala do telefonu.

„Louiso! Jsem rád, že jste dorazila v pořádku. Předpokládám, že máte všechno, co potřebujete.“

Řekl to tónem, jaký lidé používají, když neočekávají, že byste po nich něco chtěli.

„Všechno je perfektní. Děkuju.“

„Tohle je moje dcera, Tabitha. Tab?“

Dívka zvedla ruku na pozdrav, nepatrně se pousmála a zase se vrátila k telefonu.

„Omlouvám se, že se s vámi Agnes nemohla přijít přivítat. Šla si na hodinku lehnout. Příšerně ji bolí hlava. Byl to náročný víkend.“ Po tváři mu přelétl neurčitý stín únavy, ale hned byl pryč. Jeho chování sebeméně neprozrazovalo, čeho jsem byla ani ne přede dvěma hodinami svědkem.

Usmál se. „Takže… dnes večer máte volno a od zítřejšího rána budete doprovázet Agnes, kamkoli se rozhodne vyrazit. Vaše formální funkce bude ‚asistentka‘ a budete jí nápomocná při všem, co bude ten den potřebovat zařídit. Agnes má nabitý rozvrh – požádal jsem svého asistenta, aby vás přidal do rodinného kalendáře, takže vám budou e-mailem chodit všechny aktuální informace. Nejlepší je zkontrolovat poštu tak kolem desáté dopoledne – děláme-li změny na poslední chvíli, je to obvykle v tuhle dobu. Zítra se seznámíte s ostatními členy týmu.“

„Prima! Děkuju.“ Při slově „tým“ jsem si na okamžik představila, jak bytem pochoduje mužstvo fotbalistů.

„Co je k večeři, tati?“ ozvala se Tabitha, jako bych tu vůbec nebyla.

„To nevím, zlato. Neříkalas, že jdeš někam ven?“

„Nevím, jestli se mi ještě dneska chce zase jet přes celé město.

Možná prostě zůstanu tady.“

„Jak budeš chtít. Jenom o tom řekni Ilarii, ano? Louiso, chcete se ještě na něco zeptat?“

Snažila jsem se přijít na něco užitečného, co bych řekla.

„Jo, a máma mi nařídila, že se tě mám zeptat, jestli už jsi našel tu kresbu. Toho Miróa.“

„Kočičko, o tomhle už nehodlám znovu diskutovat. Ta kresba patří sem.“

„Ale máma říkala, že ji vybrala ona. Stýská se jí po ní. A tobě se stejně nikdy nelíbila.“

„O to přece nejde.“

Nejistě jsem přešlápla. Netušila jsem, jestli už mám odejít.

„Ale právě že jde, tati. Mámě se po tom strašně stýská a tobě na tom stejně vůbec nezáleží!“

„Ta kresba má cenu osmdesát tisíc dolarů.“

„O peníze mámě vůbec nejde!“

„Nemůžeme to probrat později?“

„Později už zas budeš mít určitě spoustu práce! Slíbila jsem mámě, že to s tebou vyřeším.“

Nenápadně jsem ustoupila kousek dozadu.

„Není co řešit. Vypořádání proběhlo před rokem a půl. Všechno jsme vyřídili už tenkrát. Ach, miláčku, tady jsi! Už je ti líp?“

Ohlédla jsem se. Žena, která právě vstoupila, byla nápadně krásná, byť nebyla vůbec nalíčená a světle plavé vlasy měla stažené do volného uzlu. Výrazné lícní kosti jí pokrývala lehounká sprška pih a tvar očí prozrazoval slovanský původ. Odhadovala jsem, že je asi tak stejně stará jako já. Bosa došla k panu Gopnikovi, políbila ho a lehce ho pohladila po šíji. „Mnohem líp, děkuju.“

„Tohle je Louisa,“ představil mě.

Otočila se ke mně. „Moje nová spojenkyně,“ pronesla.

„Tvoje nová asistentka,“ opravil ji pan Gopnik.

„Těší mě, Louiso.“ Napřáhla ke mně štíhlou paži a potřásla mi rukou. Přejela mě očima od hlavy až k patě, jako by se snažila na něco přijít, potom se usmála a já se na oplátku rovněž neubránila úsměvu.

„Udělala vám to Ilaria v pokoji pěkné?“ Hlas měla tichý, s melodickou východoevropskou intonací.

„Je to úplně skvělé. Děkuju.“

„Skvělé? Tedy, vás není těžké potěšit, že? Vždyť je to jen taková větší komora. Kdyby se vám něco nelíbilo, stačí říct a my to zařídíme. Není to tak, miláčku?“

„Nežilas náhodou dřív v ještě menším pokoji, než je tenhle, Agnes?“ pronesla Tab, aniž vzhlédla od telefonu. „Myslím, že táta říkal, žes tam bydlela s asi tak patnácti dalšíma imigrantkama.“

„Tab!“ ozval se pan Gopnik jemným, ale varovným tónem.

Agnes se nadechla a zvedla bradu. „Vlastně byl ještě mnohem menší. Ale ty dívky, se kterými jsem se o něj dělila, byly všechny hrozně milé, takže mi to vůbec nevadilo. Když se lidi chovají mile a zdvořile, dá se vydržet úplně všechno, nemyslíte, Louiso?“

Polkla jsem. „Ano.“

Vtom vešla Ilaria a odkašlala si. Na sobě měla stejné tričko s límečkem a tmavé kalhoty jako já, ale přes ně ještě bílou zástěru. Na mě se ani nepodívala. „Večeře je připravená, pane Gopniku,“ oznámila.

„Bude dost i pro mě, Ilarie?“ zeptala se Tab s rukou ležérně přehozenou přes opěradlo pohovky. „Říkala jsem si, že bych tu dneska zůstala přes noc.“

Ilariina tvář se rázem zalila vřelostí. Jako by se přede mnou objevil úplně někdo jiný. „Ale samozřejmě, slečno Tabitho. V neděli vždycky navařím trochu víc, kdybyste se náhodou rozhodla zůstat.“

Agnes nehnutě stála uprostřed pokoje. Měla jsem pocit, jako by jí přes tvář letmo přelétl panický výraz. Potom však pevně sevřela ústa. „V tom případě bych ráda, aby s námi večeřela i Louisa,“ prohlásila.

Chvíli bylo ticho.

„Louisa?“ opáčila Tab.

„Ano. Bylo by prima poznat ji trochu blíž. Máte na dnešní večer nějaké plány, Louiso?“

„Ehm… ne,“ vykoktala jsem.

„Tak budete večeřet s námi. Ilarie, neříkala jste náhodou, že jste uvařila víc jídla?“

Ilaria upřeně pohlédla na pana Gopnika, ale ten velmi soustředěně hleděl do svého telefonu.

„Agnes,“ začala Tab po chvilce. „Chápeš snad, že s personálem se nejí?“

„Jak ‚se nejí‘? Nevěděla jsem, že je na to nějaká příručka.“ Agnes zvedla ruku a s okázalým klidem se zadívala na svůj snubní prsten. „Miláčku? Nezapomněls mi dát nějakou příručku s pravidly?“

„Promiň, ale i když jsem si jistá, že je Louisa moc milé děvče, jsou tu jisté hranice,“ vyštěkla Tab. „A ty jsou v zájmu všech zúčastněných.“

„No, ty promiň, Tabitho, ale já bych zkrátka ráda, aby si se mnou Louisa dala večeři. Je to moje nová asistentka a budeme spolu trávit každý den. Takže opravdu nechápu, proč je problém, abych se s ní poznala trochu blíž.“

„Vůbec to není problém,“ ujistil ji pan Gopnik.

„Tati –!“

„Vůbec to není problém, Tab. Ilarie, prostřela byste prosím pro čtyři? Děkuju.“

Ilarii se rozšířily oči. Letmo se po mně ohlédla a pevně stiskla rty ve výrazu potlačované zuřivosti, jako bych snad tohle nehorázné porušení domácí hierarchie zinscenovala já, a zmizela v jídelně, odkud se vzápětí ozvalo hlasité a významné břinkání příborů a sklenic. Agnes lehce vydechla a shrnula si vlasy do týla. Spiklenecky se na mě pousmála.

„Pojďme ke stolu,“ navrhl za okamžik pan Gopnik. „Louiso, dala byste si něco k pití?“

Večeře probíhala v trapném tichu. S posvátnou bázní jsem zírala na velikánský mahagonový stůl, na těžké stříbrné příbory a křišťálové sklenice a připadala si tu ve své uniformě hrozně nepatřičně. Pan Gopnik většinu času mlčel a dvakrát zmizel v pracovně vyřídit nějaký telefonát. Tab celou dobu ťukala do telefonu a zarytě se odmítala s kýmkoli bavit. Ilaria nám naservírovala honosnou večeři, kohouta na víně, a talíře pak odnášela s výrazem, který by moje matka okomentovala slovy „tváří se jako kyselá prdel“. Možná jen já jsem si všimla, s jakým odporem přede mě mrskla talíř a jak si slyšitelně odfrkla pokaždé, když kolem mě prošla.

Agnes se v jídle jen rýpala. Seděla naproti mně a živě se mnou konverzovala, jako bych byla její nová nejlepší kamarádka, ale pohledem pravidelně zalétala k manželovi.

„Takže vy jste v New Yorku úplně poprvé,“ pronesla. „A kde všude jste ještě byla?“

„No… moc jsem toho zatím neviděla. Začala jsem cestovat docela pozdě. Před časem jsem projezdila Evropu a předtím… jsem byla taky na Mauriciu. A ve Švýcarsku.“

„Amerika je hrozně rozmanitá. Řekla bych, že pro nás Evropany má každý stát svoji osobitou atmosféru. S Leonardem jsme jich zatím projeli jen pár, ale vždycky mi připadalo, jako když jsem v úplně jiné zemi. Jste z toho hodně nadšená, že tu jste?“

„Hrozně moc,“ přisvědčila jsem. „Hodlám si užít všechno, co mi New York může nabídnout!“

„Skoro jako ty, Agnes,“ poznamenala Tab líbezně.

Agnes si jí nevšímala a upírala oči jen na mě. Byly až hypnoticky krásné, s koutky mírně protaženými a zdviženými. Dvakrát jsem se musela v duchu napomenout, abych zavřela pusu a přestala na ni zírat.

„A povězte mi něco o své rodině. Máte bratry? Sestry?“ Objasnila jsem jí poměry v naší rodině, jak nejlíp jsem dovedla, a pokusila se je ještě navíc vykreslit v poněkud kultivovanějším světle.

„A vaše sestra teď tedy žije ve vašem londýnském bytě? Se svým synem? Přijede sem za vámi? A co vaši rodiče? Nebude se jim po vás stýskat?“

Vzpomněla jsem si na tátův sarkastický přípodotek na rozloučenou: „A s návratem nemusíš spěchat, Lou! Tvůj starý pokoj si hodláme předělat na vířivku!“

„To určitě bude, a moc.“

„Když jsem odjela z Krakova, plakala moje matka snad dva týdny v kuse. A máte taky přítele?“

„Ano. Jmenuje se Sam. Je to záchranář.“

„Záchranář! Takže je vlastně něco jako doktor? No to je báječné. Prosím, ukažte fotku. Strašně ráda se dívám na fotky.“

Vytáhla jsem z kapsy telefon a projížděla fotografie, až jsem našla svůj oblíbený obrázek Sama v tmavozelené záchranářské uniformě, jak sedí na střešní terase mého domu. To se zrovna vrátil ze směny, v ruce držel hrnek s čajem a vesele se na mě usmíval. Slunce za ním viselo nízko nad obzorem a já si při pohledu na ten snímek přesně vybavila, jaké to tenkrát bylo: můj hrnek s čajem stydl na římse za mnou, Sam trpělivě pózoval a já cvakala jednu fotku za druhou.

„Takový hezký! A přijede taky do New Yorku?“

„Ehm… ne. Zrovna staví dům, takže by to bylo trochu složitější. A taky má práci.“

Agnes na mě vykulila oči. „Ale přece musí přijet! Nemůžete žít každý v jiné zemi! Jak byste ho mohla milovat, když tu s vámi není? Já bych bez Leonarda být nemohla. Vadí mi, i když jede na dvoudenní služební cestu.“

„To je mi jasné, že ty se postaráš, abys od něj nikdy nebyla moc daleko,“ poznamenala Tab. Pan Gopnik zvedl oči od talíře, přelétl pohledem z manželky na dceru, ale neřekl nic.

„No, ale Londýn zas není tak daleko,“ pronesla Agnes a urovnala si ubrousek na klíně. „A láska je láska. Nemám pravdu, Leonarde?“

„To rozhodně máš,“ přisvědčil a při pohledu na její úsměv mu tvář na okamžik roztála. Agnes se natáhla a pohladila ho po ruce a já rychle sklopila oči do talíře.

Na okamžik se rozhostilo ticho.

„No, vlastně asi radši pojedu domů. Najednou jako by se mi udělalo trochu nevolno.“ Tab s hlasitým zaskřípěním odstrčila židli a hodila ubrousek do talíře. Omáčka z červeného vína se okamžitě začala vsakovat do bílého plátna. Musela jsem se ovládnout, abych ubrousek nezačala zachraňovat. Tab se zvedla a políbila otce na tvář. Vztáhl k ní volnou ruku a láskyplně se dotkl její paže.

„Ozvu se ti během týdne, tati.“ Pak se otočila k nám. „Nashle, Louiso… Agnes.“ Stroze nám pokývla a vyšla z jídelny.

Agnes se za ní dívala. Možná si i něco polohlasně zamumlala, ale Ilaria mi zrovna odebírala talíř a příbor a třískala vším tak divoce, že jsem si nebyla úplně jistá.

S Tabitiným odchodem jako by z Agnes vyprchala veškerá energie. Najednou celá zchřadla, svěsila ramena a sklopila hlavu, takže jí prudce vystoupily klíční kosti. Vstala jsem od stolu. „Myslím, že bych se už měla vrátit k sobě do pokoje. Mockrát děkuju za večeři. Byla výborná.“

Nikdo nic nenamítal. Pan Gopnik seděl s paží nataženou přes mahagonovou desku stolu a jemně hladil prsty svou ženu po ruce.

„Uvidíme se ráno, Louiso,“ řekl, aniž se na mě podíval. Agnes na něj melancholicky hleděla. Vycouvala jsem z jídelny a co nejrychleji proběhla kolem kuchyňských dveří, aby mě nezasáhly bodavé pohledy, které po mně Ilaria z kuchyně vrhala.

*

Za hodinu mi přišla esemeska od Nathana. Psal, že je v Brooklynu, šel s přáteli na pivo. Tak jsem slysel, zes prodelala krest ohnem. Jsi v pohode?

Neměla jsem dost energie, abych dokázala vymyslet nějakou vtipnou odpověď. Dokonce jsem se ho ani nezeptala, jak se to už probůh mohl dozvědět.

Az je trochu poznas, bude to jednodussi. Uvidis.

Tak ahoj rano, odepsala jsem mu. Na okamžik se mě zmocnily pochybnosti – do čeho jsem se to nechala uvrtat? – ale vzápětí jsem se za tu myšlenku v duchu přísně pokárala, padla do postele a usnula.

Tu noc se mi zdálo o Willovi. Nestávalo se mi to často, což mi bývalo docela líto, tenkrát krátce po jeho smrti, když se mi po něm stýskalo tak, že jsem měla pocit, jako by mi někdo vystřelil srdce z těla. A i ty nečetné sny ustaly, když jsem poznala Sama. Ale teď nad ránem se zase objevil, viděla jsem ho tak živě, jako by byl přímo přede mnou. Seděl na zadním sedadle luxusní černé limuzíny, podobné té, kterou jezdil pan Gopnik, a já se na něj dívala z protějšího chodníku. Okamžitě se mi ulevilo, že není mrtvý, že je pořád tady, ale instinktivně jsem věděla, že ať má namířeno kamkoli, neměl by tam jezdit. Bylo na mně, abych ho zastavila. Jenomže kdykoli jsem se pokusila přeběhnout rušnou ulici, objevila se přede mnou další řada aut, která se kolem mě řítila tak rychle, že jsem se k němu nemohla dostat. Volala jsem na něj, ale můj hlas zanikal v burácení motorů. Byl tak blízko a přece tak daleko, jeho pleť měla ten jemně karamelový odstín, v koutcích úst mu hrál důvěrně známý drobný úsměv, a potom něco řekl řidiči, ale já ho neslyšela. V poslední chvíli zachytil můj pohled, mírně na mě vytřeštil oči – a vtom jsem se probudila, celá zpocená, s přikrývkou omotanou kolem nohou.

3

Komu: Samfielding1@gmail.com

Od: BusyBee@gmail.com

Tohle píšu ve spěchu – paní G. má zrovna hodinu klavíru – ale budu se snažit psát Ti každý den, abych měla aspoň pocit, že si povídáme. Prosím, odepiš mi. Vím, že jsi říkal, že e-maily nesnášíš, ale udělej to pro mě… prosím prosím, smutně koukám (teď si to musíš představit, jak moc smutně). Anebo mi taky můžeš psát DOPISY!

S láskou, L.

„Ale dobré ráno!“

Přede mnou stál obrovský Afroameričan v nesmírně přiléhavé fialové sportovní soupravě, s rukama založenýma v bocích. Zůstala jsem stát ve dveřích do kuchyňky jako přimražená, oblečená jen v tričku a kalhotkách, a přemýšlela, jestli se mi to jen zdá, a kdybych zavřela dveře a zase je otevřela, jestli by tam ještě pořád byl.

„Vy musíte být slečna Louisa!“ Natáhl ke mně velikánskou tlapu a potřásl mi rukou tak energicky, že jsem poskočila nahoru a dolů. Mrkla jsem na hodinky. Ne, opravdu bylo teprve čtvrt na sedm.

„Já jsem George. Osobní trenér paní Gopnikové. Prý dneska půjdete s námi. Už se těším!“

Probudila jsem se jen po pár hodinách neklidného spánku a nemohla se zbavit tísnivého pocitu ze zmatených snů, které mě celou noc provázely. Ke kuchyňce jsem doklopýtala úplně automaticky, jako zombie zoufale bažící po troše kofeinu.

„Tak fajn, Louiso! A nezapomeňte, že je potřeba doplňovat tekutiny!“ Popadl dvě lahve s vodou, vystřelil z kuchyně a lehce se rozběhl chodbou.

Nalila jsem si kávu a vestoje ji upíjela, když se objevil Nathan, už oblečený a navoněný vodou po holení. Podíval se na moje holé nohy.

„Zrovna jsem potkala George,“ oznámila jsem mu.

„Kdyby ses potřebovala dozvědět něco o hýžďovém svalstvu, s důvěrou se na něj obrať. Máš boty na běhání, žejo?“

„Haha.“ Zase jsem se napila kafe, ale Nathan na mě pořád vyčkávavě hleděl. „Nathane, o běhání mi nikdo nic neřekl! Copak já jsem nějaká běžkyně? Vždyť já jsem sportovní antitalent, gaučová povalečka! To přece víš!“

Nathan si nalil černou kávu a postavil konvici zpátky do překapávače.

„A navíc jsem začátkem roku spadla ze střechy, nezapomněls? Rozbila jsem si dost věcí v těle!“ O tom večeru, kdy jsem opilá a skleslá steskem po Willovi uklouzla na parapetu svého domu v Londýně, jsem už dokázala i vtipkovat. Ale občasné píchnutí v boku mi ho neustále připomínalo.

„Už jsi dávno v pohodě. A jako asistentka paní G. patří k tvojí práci být pořád s ní. Jestli chce, abys s ní šla běhat, tak půjdeš běhat.“ Napil se kávy. „Ale no tak, netvař se tak zděšeně. Uvidíš, že to bude prima. A za pár týdnů budeš v takový kondici, o jaký se ti ani nesnilo. Tady běhají úplně všichni.“

„Vždyť je čtvrt na sedm ráno!“

„Pan Gopnik začíná už v pět. Zrovna jsme skončili s fyzioterapií. Paní G. si ráda trochu přispí.“

„Takže kdy teda vyrážíme?“

„V šest čtyřicet. Buď v hlavní hale. Zatím ahoj!“ Zamával mi a byl pryč.

*

Agnes pochopitelně patřila k těm ženám, které ráno vypadají ještě líp než obvykle: nenalíčenou tvář měla jakoby trochu rozostřenou, ale působilo to svůdně, jako když si kameraman pro lepší efekt natře objektiv vazelínou. Vlasy měla stažené do volného ohonu a na sobě přiléhavé tričko a legíny, v nichž působila přirozeně a nenuceně jako supermodelky, když zrovna nestojí na molu. Plavně proběhla chodbou, jako elegantní závodní kůň se světlou hřívou, na očích měla sluneční brýle a jen mi ladně pokynula rukou na pozdrav, jako by na mluvení bylo ještě příliš brzo. Moje jediné vhodné oblečení byly kraťasy a tričko bez rukávů, v čemž jsem nejspíš vypadala jako oplácaná nádenice. Trochu mě znervózňovalo, že jsem si nestihla oholit podpaží, a přitiskla jsem lokty pevně k tělu.

„Dobré ránko, paní G.!“ zahlaholil George, který se právě objevil vedle nás, a podal Agnes lahev s vodou. „Můžeme?“

Přikývla.

„Připravená, slečno Louiso? Dneska si dáme tak šest kiláčků.

Paní G. chce ještě posilovat břicho. Protažená jste, žejo?“

„No, teda…“ Neměla jsem vodu ani lahev. Ale to už jsme vyrazili.

Frázi „jako vystřelený z praku“ jsem samozřejmě znala, ale dokud jsem nepoznala George, neměla jsem skutečnou představu, co to vlastně obnáší. Vyrazil chodbou snad šedesátikilometrovou rychlostí, a když už jsem si myslela, že zpomalí aspoň před výtahem, přidržel nám na konci otevřené dvojité dveře, abychom mohly sprintem seběhnout po schodech do přízemí. Prolétli jsme halou kolem Ashoka tak zběsile, že jsem sotva zaslechla jeho tichý pozdrav.

Kristepane, na tohle bylo fakt moc brzo! Ti dva klusali tak nenuceně jako párek kočárových koní a já usilovně sprintovala za nimi, jenomže můj kratší krok jim nestačil, moje kosti při každém dopadu protestovaly a já se s polohlasnými omluvami prodírala mezi chodci, kteří měli tu sebevražednou odvahu připlést se mi do cesty. Běhání byla vášeň mého bývalého, Patricka. Já ho brala podobně jako kapustu: víte, že existuje a že by vám mohlo prospívat, ale upřímně řečeno, život je příliš krátký, než abyste do toho šli.

Ale no tak, to zvládneš, přesvědčovala jsem se. Tohle je první případ, kdy bys neměla říkat ne! Běháš v New Yorku! Jsi úplně nový člověk! Prvních pár báječných kroků jsem tomu skoro věřila. Konvoj aut se zarazil, světla na přechodu se přepnula a my se na okamžik zastavili na okraji chodníku. George a Agnes lehounce poskakovali na špičkách a já se krčila za nimi, úplně neviditelná. A potom jsme přeběhli ulici a vyrazili do Central Parku, cestička nám ubíhala pod nohama, hluk dopravy za námi postupně utichal a my se ponořili do té zelené oázy uprostřed města.

Urazili jsme sotva kilometr a půl, když mi došlo, že tohle vážně nebyl dobrý nápad. I když jsem teď pravidelně střídala chůzi s během, lapala jsem po dechu a moje nedávno zraněná kyčel důrazně protestovala. Už celé roky jsem neuběhla víc než patnáct metrů na autobus, a stejně jsem ho tenkrát nestihla. Vzhlédla jsem a zjistila, že George a Agnes si při běhu něco povídají. Já nemohla ani dýchat a oni spolu vedli regulérní rozhovor!

Vzpomněla jsem si na jednoho tátova kamaráda, který při běhu dostal infarkt. Táta to vždycky uváděl jako příklad, jak je sport pro člověka zhoubný. Proč jsem jim nevysvětlila, co se mi stalo? Co když za chvíli vykašlu plíce přímo uprostřed parku?

„Všechno v pohodě, slečno Louiso?“ George se na mě otočil a chvíli běžel pozpátku.

„Jasně!“ Vesele jsem mu ukázala zdvižený palec.

Vždycky jsem toužila vidět Central Park. Ale ne takhle! Přemýšlela jsem, co by se stalo, kdybych hned první den v novém zaměstnání padla mrtvá k zemi. Jak by dostali moje tělo domů? Prudce jsem uhnula, abych nevrazila do ženy se třemi úplně stejnými batolaty, která pobíhala sem a tam. Pane Bože, prosím, vyslala jsem úpěnlivou myšlenku směrem k těm dvěma, kteří přede mnou uháněli zdánlivě bez veškeré námahy. Ať aspoň jeden z vás upadne! Nemusíte si nic zlomit, stačí jenom podvrtnout! Jenom abyste museli čtyřiadvacet hodin ležet na gauči s nohou nahoře a koukat na televizi!

Oba se mi čím dál víc vzdalovali a já s tím nemohla nic dělat. Co je to za park, ve kterém jsou kopce?! Pan Gopnik bude zuřit, že jsem nezůstala jeho ženě nablízku! Agnes zjistí, že nejsem žádná její spojenkyně, jenom hloupá tlustá Angličanka! Najmou místo mě nějakou hubenou krasavici, která bude mít mnohem lepší sportovní oblečení!

Zrovna v tu chvíli kolem mě proběhl nějaký starý pán. Ohlédl se po mně, potom mrkl na svůj fitness náramek a běžel dál, svižně a hbitě, se sluchátky v uších. Muselo mu být přinejmenším pětasedmdesát.

„No to snad ne!“ Dívala jsem se, jak se mi stařík vzdaluje. A potom jsem spatřila ten kočár se zapřaženým koněm. Rozběhla jsem se rychleji, až jsem kočího dohnala. „Hej! Prosím vás! Myslíte, že byste mohl dojet ty lidi, co tamhle běží?“

„Jaké lidi?“

Ukázala jsem na dvě postavičky kdesi v dálce. Kočí zamžoural tím směrem a pokrčil rameny. Vyšplhala jsem do kočáru a schovala se za vozkou, který lehkým plesknutím otěží koně popohnal. Další newyorský zážitek, který nedopadl úplně přesně podle plánu, pomyslela jsem si a krčila se za kočím. Když jsme se těm dvěma dostatečně přiblížili, lehounce jsem kočího poplácala, aby mě nechal slézt. Ujeli jsme nanejvýš pět set metrů, ale aspoň jsem je dohnala. Užuž jsem se chystala seskočit.

„Čtyřicet babek,“ oznámil mi kočí.

„Cože?!“

„Čtyřicet dolarů.“

„Vždyť jsme ujeli jenom pět set metrů!“

„Tolik stojí jedna jízda, dámo.“

Ti dva byli pořád ještě zabraní do hovoru. Vytáhla jsem ze zadní kapsy dvě dvacetidolarovky, vrazila je kočímu a potom jsem zapadla za kočár a dala se do běhu, právě když se George otočil a podíval se po mně. Znovu jsem na něj radostně zvedla palec, jako bych za nimi běžela celou dobu.

Nakonec se nade mnou George smiloval. Všiml si, že kulhám, a doběhl zpátky ke mně, zatímco Agnes se protahovala a dlouhé údy natahovala tak daleko, jako by byla plameňák s gumovýma nohama. „Slečno Louiso! Jste v pohodě?“

Aspoň jsem doufala, že je to on. Do očí mi stékalo tolik potu, že už jsem nic neviděla. Zastavila jsem se, opřela se dlaněmi o kolena a prudce jsem oddechovala.

„Máte potíže? Trochu jste zrudla.“

„Už jsem… vyšla… ze cviku,“ zasupěla jsem. „Mám… problémy… s kyčlí.“

„Máte nějaké zranění? Ale to jste měla říct!“

„Když já jsem… o to… nechtěla přijít!“ vyhekla jsem a protřela si oči. Akorát mě v nich začalo štípat ještě víc.

„A s čím máte potíž?“

„S levou kyčlí. Zlomila jsem si ji. Před osmi měsícema.“ Uchopil mě za bok a druhou rukou mi začal hýbat levou nohou dopředu a dozadu, aby cítil rotaci kloubu. Usilovně jsem se snažila nekřivit tvář bolestí.

„Víte co, myslím, že byste toho dneska už měla nechat.“

„Ale –“

„Ne, radši běžte domů, slečno Louiso.“

„No, jestli na tom trváte… to mě fakt mrzí.“

„Dorazíme pak za vámi.“ Poplácal mě po zádech tak energicky, že jsem málem upadla na nos. Potom mi vesele zamával a oba byli pryč.

„Tak jak jste si to užila, slečno Louiso?“ zavolal na mě Ashok, když jsem se o tři čtvrtě hodiny později přibelhala do haly. Ukázalo se, že i v Central Parku se dá ztratit.

Zastavila jsem se a odlepila si propocené tričko ze zad. „Úžasně. Bylo to super.“

Když jsem se doplazila až do bytu, zjistila jsem, že George a Agnes se vrátili dobrých dvacet minut přede mnou.

Pan Gopnik říkal, že Agnes má nabitý program. Navzdory tomu, že jeho žena neměla žádné zaměstnání ani potomky, byla to ta nejzaměstnanější osoba, jakou jsem kdy poznala. Po Georgeově odchodu jsme měly jen půl hodiny na snídani (Agnes měla na stole připravenou omeletu z vaječných bílků, lesní ovoce a stříbrnou konvičku s kávou; já jsem zhltla muffin, který pro mě Nathan nechal v kuchyňce pro personál) a následovala půlhodinka v pracovně pana Gopnika s jeho asistentem Michaelem, kde se rozhodovalo, jakých akcí se Agnes tento týden zúčastní.

Pracovna pana Gopnika byla dokonalým příkladem ukázkově mužského interiéru: obložení z tmavého dřeva a police nabité knihami. Posadili jsme se do polstrovaných křesel u konferenčního stolku. Za námi se tyčil psací stůl pana Gopnika s vyrovnanou řadou telefonů a poznámkových bloků vázaných v kůži. Michael se v pravidelných intervalech dožadoval, aby mu Ilaria dolila svou vynikající kávu, a ona mu pokaždé vyhověla s úsměvem určeným právě jen jemu.

Probrali jsme, co se nejspíš bude dít na schůzi dobročinné nadace Gopnikových, charitativní recepci ve středu, výročním obědě a recepci ve čtvrtek, výstavě umění a koncertě v Metropolitní opeře v Lincolnově centru v pátek. „Docela klidný týden,“ poznamenal Michael zahloubaný do svého iPadu.

Dnes v Agnesině diáři stálo, že má v deset hodin kadeřnici (k té chodila třikrát týdně), následně ošetření u zubaře (pravidelná dentální hygiena) a schůzku s interiérovou návrhářkou. Ve čtyři hodiny měla mít hodinu klavíru (ty měla dvakrát týdně), v pět třicet spinning a potom jet sama na večeři s panem Gopnikem do jedné restaurace v Midtownu. Moje pracovní doba měla končit v půl sedmé.

S dnešním programem byla Agnes zřejmě spokojená. Anebo to možná bylo tím ranním proběhnutím. Převlékla se do indigově modrých džínů a bílé halenky, v jejímž výstřihu se pohupoval řetízek s velkým diamantovým přívěskem. Obklopoval ji jemný obláček parfému. „To vypadá dobře,“ přisvědčila. „Prima. A teď musím vyřídit pár telefonátů.“ Zjevně očekávala, že budu vědět, kde ji pak najdu.

„Když si nebudete jistá, čekejte v hale,“ pošeptal mi Michael, když Agnes odešla. Usmál se na mě a na chvíli shodil svou profesionální masku. „Když jsem tu začínal, nikdy jsem nevěděl, kde je najít. Naše práce spočívá v tom, že se musíme objevit, kdykoli budou mít pocit, že nás potřebujou. Ale ne zas abyste za nimi chodila až do koupelny, chápete.“

Nejspíš nebyl o moc starší než já, ale vypadal, že patří mezi ty lidi, kteří už z matčina lůna vyskočili pohlední, barevně sladění a s dokonale naleštěnými botami. Přemýšlela jsem, jestli takhle v New Yorku vypadají všichni kromě mě. „A jak dlouho už tu pracujete?“

„Jenom něco přes rok. Předchozí sekretářku pro společenské akce museli propustit, protože…“ Zarazil se a na okamžik se zatvářil trochu rozpačitě. „No, prostě potřebovali začít tak nějak znovu. No a za nějaký čas dospěli k názoru, že jeden asistent pro oba nestačí. Takže proto jste tu vy. A moc mě těší!“ Napřáhl ke mně ruku.

Potřásla jsem mu pravicí. „A líbí se vám tady?“

„Strašně moc. Vlastně nevím, koho z nich miluju víc, jestli jeho nebo ji,“ zazubil se na mě. „On je tak hrozně inteligentní. A tak pohledný! A ona je prostě miláček.“

„A chodíte s nimi běhat?“

„Běhat? Děláte si srandu?“ Teatrálně se otřásl. „Nedělám nic, při čem bych se mohl zapotit. Ledaže by to bylo s Nathanem. Božínku, s tím bych se potil klidně! Není on úžasný? Nabídl mi, že mi procvičí rameno, no mohl jsem se do něj nezamilovat? Jak jste s ním dokázala pracovat tak dlouho a nevrhnout se na to jeho nádherný australský tělo?“

„No –“

„Ne, nic mi neříkejte! Raději to nechci vědět. My dva spolu musíme dobře vycházet. Tak jo, a teď musím vyrazit na Wall Street.“

Dal mi platební kartu („Pro všechny případy – ona si tu svoji pořád zapomíná. Výpisy chodí přímo jemu.“) a tablet, na němž mi ukázal, jak nastavit PIN kód. „Jsou v něm všechny kontakty, co potřebujete. A taky všechny údaje z kalendáře,“ dodal a ukazovákem posunul obrazovku. „Každý tu má svoji barvu – vidíte? Pan Gopnik je modrý, paní Gopniková má červenou, Tabitha žlutou. Její diář už vlastně nevedeme, protože tu nebydlí, ale je dobré vědět, kdy sem přijde nebo kdy má nějaké společné rodinné akce, například schůzi fondu nebo nadace. Všechno musíte vždycky dvakrát překontrolovat. Konflikty v rozvrhu jsou to jediné, co pana Gopnika dokáže spolehlivě rozčilit.“

„Dobře.“

„Takže každé ráno projdete její poštu a zjistíte, čeho by se chtěla zúčastnit. Já to pak s vámi ještě ověřím, protože někdy někam nechce jít, ale on ji přesvědčí. Takže radši nic nevyhazujte. Akorát si udělejte dvě hromádky.“

„A kolik tak dostává pozvánek?“

„To si ani neumíte představit. Gopnikovi jsou taková nejvyšší úroveň smetánky. To znamená, že vás zvou úplně na všechno, ale vy nejdete skoro nikam. O úroveň níž je to tak, že vás zvou na polovinu z těch akcí a vy jdete na úplně všechny.“

„A ještě nižší úroveň?“

„Snaživci. Ti by šli i na slavnostní otevření stánku s občerstvením. Ale vyskytnou se i na společenských akcích.“ Povzdechl si.

„Je to hrozně trapné.“

Přelétla jsem pohledem stránku s diářem a zvětšila si tento týden. Objevila se přede mnou děsivá změť barev. Snažila jsem se tvářit méně zděšeně, než jak jsem se cítila.

„A co je hnědá barva?“

„Ta patří Felixovi. To je kocour.“

„Kocour má vlastní diář?“

„Návštěvy v salonu, kontroly u veterináře, dentální hygiena, takové věci. Ale ne, tenhle týden má ještě behaviorální terapii. Nejspíš zase začal kadit na koberec.“

„A fialová?“

Michael ztišil hlas. „To je předchozí paní Gopniková. Když bude vedle nějaké akce fialově vybarvené okénko, je to proto, že tam bude i ona.“ Chtěl dodat ještě něco, ale vtom mu zazvonil telefon.

„Ano, pane Gopniku… Ano. Samozřejmě… Jistě, zařídím to. Hned vyrážím.“ Strčil si telefon do aktovky. „Fajn, tak já už musím. Vítejte v týmu!“

„A kolik nás tu vlastně je?“ zajímala jsem se, ale on už si přehodil kabát přes ruku a vyběhl ze dveří.

„První akce s fialovou je za dva týdny. Nezapomenete? Pošlu vám e-mail. A až půjdete ven, vezměte si normální oblečení! Jinak budete vypadat jako pokladní ze supermarketu.“

Den letěl jako splašený. Za dvacet minut už jsme vycházely z budovy. Auto čekající před domem nás odvezlo do nablýskaného kadeřnického salonu pár bloků odsud a já se zoufale snažila tvářit, jako že do velikánských černých aut s interiérem vyvedeným ve smetanové kůži nastupuju dnes a denně. V salonu jsem čekala v koutku, zatímco si Agnes nechala umýt a upravit vlasy ženou, jejíž účes vypadal jako zastřižený podle pravítka, a za hodinu už nás auto vezlo k zubaři, kde jsem znovu seděla v čekárně. Všude, kde jsme byly, to bylo vkusně zařízené, mluvilo se tlumeně a oproti tomu blázinci v ulicích to bylo jako jiný svět.

Oblékla jsem se do jedné ze svých střízlivějších kreací, tmavě modré halenky s kotvičkovým vzorem a pruhované pouzdrové sukně, ale vůbec jsem se nemusela namáhat: kamkoli jsme přišly, okamžitě jsem se stala neviditelnou. Jako kdybych měla na čele vytetováno „PERSONÁL“. Začala jsem si všímat i dalších osobních asistentek, které přecházely po chodbě sem a tam s telefonem u ucha, spěšně se vracely s šatstvem z čistírny nebo kávovými specialitami v kartonových držácích. Nevěděla jsem, jestli bych taky neměla začít nabízet Agnes kávu, případně si něco důležitě odškrtávat v různých seznamech. Většinu času jsem netušila, proč tam vlastně jsem. Všechno běželo jako hodinky i bez mého přispění. Jako kdybych byla spíš takové lidské brnění – pohyblivá bariéra mezi Agnes a zbytkem světa.

Když jsme se ocitly zpátky v autě, byla Agnes buď duchem zcela nepřítomná, nebo se bavila s někým polsky do telefonu, případně po mně chtěla, abych si do tabletu dělala poznámky: „Musíme se Michaela zeptat, jestli nechal Leonardovi vyčistit ten šedý oblek. A možná i zavolat paní Levitské kvůli těm šatům od Givenchyho – myslím, že jsem trochu zhubla od té doby, co jsem je měla naposledy. Možná je může o pár centimetrů zabrat.“ Zahleděla se do své velikánské kabelky od Prady, vylovila plastové platíčko s tabletami, dvě vymáčkla a strčila si je do pusy. „Vodu?“

Rozhlédla jsem se a našla lahev s vodou ve dveřní přihrádce. Odšroubovala jsem víčko a podala lahev Agnes. Auto zastavilo.

„Děkuju.“

Řidič – muž ve středních letech s hustými černými vlasy a prověšenou kůží na tvářích, která se mu třásla, kdykoli se pohnul – vystoupil a otevřel jí dveře. Portýr ji u dveří do restaurace přivítal jako starou známou a ona zmizela uvnitř. Pokusila jsem se vystoupit za ní, ale řidič už zase dveře zavřel. Zůstala jsem na zadním sedadle.

Minutku jsem jen seděla a přemítala, co bych teď asi měla dělat.

Mrkla jsem na telefon. Pak jsem vyhlédla z okna a přemýšlela, jestli někde poblíž není nějaký obchod, kde bych si koupila sendvič. Nervózně jsem podupávala nohou. Nakonec jsem se naklonila mezi přední sedadla. „Náš táta vždycky mě a ségru nechával v autě, když šel do hospody. Pokaždý nám tam donesl colu a pytlík chipsů Monster Munch s cibulovou příchutí, a s tím jsme musely tři hodiny vydržet.“ Poklepala jsem si prsty na koleno. „Vás by tu nejspíš už dávno zavřeli za týrání dětí. Ale abyste věděl, tak já jsem ty chipsy úplně milovala. Celý týden jsem se na ně těšila.“

Řidič mlčel.