Přeložil Jaroslav Bojanovský

BYTET

Copyright © Stefan Ahnhem 2023

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Jaroslav Bojanovský, 2024

ISBN 978-80-284-0085-9

Obsah

Carl Wester

Scarlett Harrisová

Helene Westerová

Adam Harris

Carl Wester

Scarlett Harrisová

Helene Westerová

Carl Wester

Adam Harris

Scarlett Harrisová

Carl Wester

Scarlett Harrisová

Helene Westerová

Carl Wester

Scarlett Harrisová

Carl Wester

Scarlett Harrisová

Carl Wester

Adam Harris

Scarlett Harrisová

Carl Wester

Scarlett Harrisová

Helene Westerová

Adam Harris

Helene Westerová

Scarlett Harrisová

Bernt Regner

Helene Westerová

Adam Harris

Scarlett Harrisová

Bernt Regner

Scarlett Harrisová

Adam Harris

Bernt Regner

Adam Harris

Scarlett Harrisová

Aukční síň Bukowskis

Doslov

Přímo zde. Přímo v tomto rohu.

Právě mi bylo osmnáct.

Já a ty.

Láska je větší než cokoli jiného.

Ty a já.

Navždy až do smrti.

Nápis na dlažební kostce před gymnáziem

Östra Real ve Stockholmu

Carl Wester

Santa Cruz, neděle odpoledne, srpen 2019

Vypnul mobil, zavřel oči a čekal, dokud všechna čísla a grafy neopustí jeho sítnici. Pak se zadíval na Tichý oceán a uvědomil si, že se mu právě v tomto pozdním odpoledni skutečně daří dostát svému jménu. Jeho hladina se leskla jako zrcadlo čekající na to, až za pár hodin nastane západ slunce – když už ne nejkrásnější na světě, tak alespoň takový, jaký se nejčastěji objevuje na instagramu.

Hned na letišti, ještě než byly kufry naloženy do zavazadlového prostoru, se s řidičem domluvil, aby jel po dálnici Highway 1 směrem na jih podél pobřeží. Cesta se tím sice prodloužila o patnáct minut, ale na oplátku poskytovala výhledy, kterých se nikdy nelze dost nabažit.

Helene usnula vedle něj na zadním sedadle, ještě než vyjeli ze San Franciska. Aby ji později nebolelo za krkem, sroloval její šál a opatrně ho vsunul mezi ni a boční okénko.

Stejně jako v případě Tichého oceánu ho zarazilo, jak je krásná. Stávalo se mu to často, někdy i několikrát denně. Je třída sama pro sebe. Stejně jako její ústa. Kvůli nim se do ní zamiloval, když ji viděl poprvé. Její přehnaně plné, ale současně nepochopitelně přirozené rty.

Opravdu po všech těch letech stále nechápal, proč se rozhodla zrovna pro něho. Ale možná to bylo opravdu tak, jak mu stále opakuje: že ho milovala právě takového, jaký je.

Občas o tom pochyboval. Jejich vztah se neobešel bez krizí. Ale to už je minulost. Posledních pár měsíců probíhalo v klidu, nepohádali se ani jednou. Přesto si nebyl úplně jistý, v jaké fázi se jejich vztah momentálně nachází.

Ručička kompasu se neustále otáčela dokola. Jen proto, aby se zastavila a udala mu směr, se rozhodl, že bude jejím slovům, že ho pořád miluje, věřit. Důkazem toho ostatně byla i tahle měsíční dovolená ve dvou v Santa Cruz.

Celá cesta byla od A až do Z Helenin nápad. Jindy se o takové věci staral on, vlastně spíš jeho asistentka Mirja: o rezervace, o hotel na slušné úrovni, o to, aby všechno probíhalo hladce. Ale tentokrát to bylo jinak – ubytování, rezervace a veškeré plánování obstarala Helene. Dokonce mu ani nedovolila, aby si vybral ubytování v běžném hotelu. Argumentovala tím, že hotelové apartmá, byť jakkoli velké, by si spojoval se svou profesí. Na otázku, proč musejí jet tak daleko a proč nemůžou zůstat v Evropě, odpověděla, že pokud k sobě mají opět najít k cestu, musejí být sami, vzdálení od všeho a od všech. Čím více časových pásem je bude od každodenního života dělit, tím lépe. Možná měla pravdu. Možná přesně tohle potřebují.

Už během hodinové jízdy podél pobřeží se mu dařilo přemýšlet a uvažovat víc než kdy jindy od té osudné únorové neděle. Uplynulo od ní přesně šest měsíců. Půlrok, během nějž utíkal z čistého pudu sebezáchovy od Helene a jejího zármutku ke své práci. Utíkal před vším, za co měl vlastně nést zodpovědnost. Takže pokud byl některý z nich v nevýhodě a měl být během těchto týdnů vstřícný, byl to právě on.

Helene mu dovolila, aby rozhodl o místě, kde se ubytují, všechno ostatní zařídila ona. Odpověděl jí, že by chtěl bydlet u moře. Když už si musejí pronajmout dům, chtěl by mít výhled na moře. A také přímý přístup k němu, aby nemuseli přecházet rušnou silnici a podobně. Pro Helene byl daleko důležitější bazén. Písek ji obvykle obtěžoval a v přírodě se koupala jen velmi nerada.

Kupodivu se ukázalo, že dostupnost kombinace bazénu a mořského pobřeží není tak obvyklá, jak by se mohlo zdát. Toto kritérium splnil – po dlouhém procházení nabídek – jedině dům v Santa Cruz.

Navrhl jí, aby okruh hledání rozšířila, aby se zkusila vydat podél pobřeží směrem na jih, ale už bylo pozdě. Helene se do zmíněného domu zamilovala a už kontaktovala majitele, kteří ovšem zpočátku neměli nejmenší zájem pronajmout svůj dům bůhvíjakým cizincům ze Skandinávie.

Helene, jak pro ni bylo typické, to neodradilo. Neznal nikoho, kdo dokáže být tak tvrdohlavý jako ona. O několik týdnů později se jí podařilo přesvědčit majitele, aby na oplátku přijeli na dovolenou do jejich domu ve stockholmských šérách. Výměna obydlí se díky tomu nečekaně podařila.

Pokud šlo o práci, slíbil jí, že se bude snažit zůstat většinu času offline a e-mailům se bude věnovat jen skutečně výjimečně. Věděl, že to bude obtížné, ne-li přímo nemožné, protože akvizice společnosti Stern & Ljung se neustále protahuje a pořád není ruka v rukávě – navzdory tomu, že jednání o smlouvě probíhají už více než půl roku. Podpisu vytrvale bránil jeden nepodstatný detail za druhým, s nimiž protistrana přicházela.

Na průtazích opravdu nebylo nic divného. Pro úctyhodnou starou realitní společnost, která se předávala z generace na generaci – a její obrat se blížil čtyřnásobku obratu jeho vlastní firmy Inwesters –, šlo v každém případě o značnou ztrátu prestiže. Jinak řečeno to byla kontroverzní akvizice, která vyvolala poměrně velký rozruch, zvláště s ohledem na to, že on sám je navzdory svému dlouholetému působení v realitní branži stále považován za nováčka.

Přesto nebylo pochyb o tom, že jde pro obě strany o dobrý obchod. Kancelář Stern & Ljung má nejlepší léta za sebou a místo toho, aby umírala bolestivou, zdlouhavou smrtí v červených číslech, by se mohla řídit jeho moderním pohledem na nemovitosti, umožňujícím proměnit ztráty v zisky.

Poslední informace, kterou zachytil, než svůj mobil přepnul do režimu letadlo, sdělovala, že konečně došlo k dohodě o všech klauzulích a dodatcích ke smlouvě. Takže nyní už vlastně jen čekal na to, až se mu ozve Ragnar Severin a oznámí mu, že inkoust na všech podpisech zaschl. Tato zpráva mohla přijít kdykoli, protože doma ve Stockholmu už byly dvě hodiny po půlnoci.

Pokud by se ukázalo, že budou potřebovat ještě asi hodinu, nebyl by s tím problém. Stále zbývalo dost času na to, aby zprávu zveřejnili před otevřením burzy, tedy o deváté ráno. Důležité pro něj bylo, aby co nejvíc z této komunikace skryl před Helene.

Tady šlo především o dovolenou, o jejich dovolenou, a on měl příležitost jí předvést a přesvědčit ji, že ona je – navzdory všemu, co si navzájem udělali a čím si museli projít – stále jeho největší láskou. O tomhle nikdy nepochyboval. Žádná žena jí v jeho očích nemůže konkurovat. Platí to od onoho večera ve Stockholmu před osmi lety.

Tehdy seděla s kamarádkou v restauraci Sturehof v centru Stockholmu, jen o pár stolů dál. On sám tam oslavoval s Ragnarem a nejbližšími členy týmu uzavření koupě nemovitosti. Nicméně na všechny koruny, procenta a zálohy rázem zapomněl ve chvíli, kdy opětovala jeho pohled.

O několik hodin později se setkali v baru Obaren, nacházejícím se za restaurací. Její kamarádka už s ní nebyla a on se odpojil od své společnosti, protože ji chtěl pozval na dark’n’stormy, pokud si to pamatuje správně. Dali se do řeči, jenže její charisma mu natolik otupilo ostatní smysly, že z jejich rozhovoru nevnímal ani slovo. Takhle to probíhalo do chvíle, kdy se dopustil té chyby, že se jí zeptal, čím se živí.

Zajímám tě já, anebo moje profese? odpověděla mu Helene a odložila sklenici. Za chvíli se začneš ptát, kolik vydělávám. Potom dlouze mluvila o tom, že mnoho lidí si své povolání nevybralo záměrně, ale tam, kde pracují, prostě skončili shodou okolností. A co ty? řekla pak ve snaze to odlehčit. Mám to chápat tak, že jsi jedním z nich? Trefila se a nemohla se ubránit úsměvu. Já bych nedokázala nechat náhodě vůbec nic!

Po několika dalších drincích se oba smáli a řešili několik nejpalčivějších problémů lidstva. Diskutovali o tom, jestli je Moucha nejhorší nebo nejlepší částí seriálu Perníkový táta, a shodli se, že na Boba Dylana nemají ani Beatles. Helene pak přesto odmítla jeho nabídku jít s ním do apartmá v hotelu Grand a opustila ho s úsměvem a s polibkem útěchy na tvář.

Počkej, vždyť ani nevím, jak se jmenuješ! křikl za ní a znělo to přesně tak zoufale, jak se cítil. Jméno a profese, odpověděla, aniž by se otočila. Brzo bys chtěl mít i číslo mého mobilu. Jestli je nám souzeno se znovu setkat, tak se určitě ještě setkáme. V opačném případě ti děkuju za moc příjemný večer!

Možná jsem si to špatně zapamatoval, řekl hlavně proto, aby se ještě chvíli zdržela. Ale neříkal tu někdo něco o tom, že nikdy nic neponechává náhodě?

Teprve pak se k němu Helene vrátila a políbila ho, čímž ho navždy učinila závislým na jejích polibcích. Ale další nenásledovaly, alespoň ne tu noc. Než stačil znovu otevřít oči, odcházela. O několik vteřin později už byla pryč.

Teď tu seděla vedle něj na zadním sedadle, tak blízko, že se k ní stačilo jenom naklonit, aby ucítil její vůni a slyšel její pomalé oddechování. Měl chuť ji políbit jako tenkrát v Obarenu, i když od té doby uběhla už spousta vody. Nechtěl ale riskovat, že ji vzbudí.

Raději sledoval ubíhající krajinu. Zástavba se začala zahušťovat. Chátrající vily postavené v nejrůznějších stylech. Některé byly poctivě zděné, jiné ze dřeva a v barevném provedení, které – navzdory tomu, že na nich bylo vidět, že jsou postavené na koleně, bez izolace proti vlhkosti a řádného odvodnění – nutně vzbuzovaly pobavený úsměv.

Čím víc se blížili k městu, tím byly domy větší a honosnější. Lidé na pláži v Santa Cruz hráli volejbal a posilovali. Všude byla vidět opálená těla všech věkových kategorií se surfařským prknem pod paží. Vládla tu nepochybně příjemná, uvolněná atmosféra, opak Stureplanu, nepřetržité snahy zahlédnout, jaké hodinky má na zápěstí člověk sedící na protější straně jednacího stolu. Opak všech těch věcí, které vlastně zhola nic neznamenají.

O několik bloků později se mu ukázala rubová strana téhle mince. Když auto zastavilo u sloupku s novinami, byl na titulní straně jedněch novin dlouhovlasý blonďák s ošlehanou, ale vytrénovanou horní částí těla. Bezdomovec Justin je stále nezvěstný! Když si tento titulek přečetl, měl nutkání si ověřit, že řidič zamkl všechny dveře.

Samozřejmě to byla přepjatá reakce. Zároveň ale nemohl nevnímat, že velká část amerického západního pobřeží se stále více potýká s neobvykle vysokou mírou bezdomovectví a veškerými druhy kriminality s ním spojenými.

Ale pro jednou si s tím nemusí dělat starosti. Tohle není zpráva, kterou si čte v rámci přípravy na chystanou akvizici. Nejsou to žádná čísla, která by mohl použít za účelem snížení ceny. Tohle je dovolená, a přestože mu potrvá několik dní, než se bude schopen zklidnit, chce si ji začít okamžitě užívat. Nerad by promarnil byť jedinou vteřinu.

„Páni, to je nádhera!“

Sotva řidič taxi zpomalil a vzápětí zastavil na příjezdové cestě na Pleasure Point Drive, Helene z vozu vystoupila a vykročila k domu. „Viď, Calle?“ Zastavila se a otočila se k němu.

„Rozhodně, Helene. Rozhodně,“ řekl Carl a sledoval přitom řidiče, který jim z kufru vytahoval zavazadla. „Opravdu je to moc hezké,“ dodal pro jistotu, protože věděl, v jak citlivém rozpoložení teď Helene je. Sebemenší zaváhání z jeho strany by se jí mohlo dotknout, a to bylo to poslední, co by chtěl.

Bylo mu jedno, že dům postrádal ten správný „wow“ efekt a ani zdaleka nedosahoval úrovně jejich vlastního domu. Opravdu podstatné bylo, že jsou sami, a to, co všechno budou v domě dělat. Všechno, co by mělo jejich narušený vztah znovu vrátit do starých kolejí. Dům navíc i přes své nedostatky vypadal pěkně. Garáž s kamenným obkladem, pohupující se palmy na zahradě, zadní část domu obrácená k moři. Když mu Helene na jaře ukázala fotografie, vlastně ani nic jiného nečekal. Přesto poté, co podal řidiči několik bankovek jako spropitné, ucítil potřebu odeslat krátkou esemesku Mirje, jejíž pracovní dobu záměrně sesynchronizoval s jejich novým časovým pásmem. Potřebuju seznam dobrých hotelů tady v okolí. ASAP.

Když o tom později přemýšlel, naprosto nechápal, že si předem nezajistil a nezamluvil nějaké alternativní ubytování. Jistě, Helene svatosvatě slíbil, že všechno nechá na ní, ale současně mu nic nebránilo v tom, aby měl přichystaný záložní plán B a možná i plán C.

„Carle, tohle bude moc fajn,“ slyšel Helene za svými zády. „Cítím to.“

Nebál se, že bude nutné ubytování změnit, spíš chtěl mít pro všechny případy něco v záloze. Možnost, která, i kdyby ji nevyužil, by mu poskytla potřebný klid.

„Co ty na to?“ zeptala se Helene, Carl si vložil mobil do kapsy saka a obrátil se k ní.

„To je jasné, že to bude fajn.“ Věnoval jí úsměv, který by mu způsobil křeč lícních svalů, kdyby trval déle. „Proč by nemělo?“ Bylo to balancování na ostří nože, při němž si nemohl dovolit šlápnout vedle. Každý, i sebemenší záškub v jeho tváři byl zkoumán pod nemilosrdnou lupou. Každá slabika, kterou vyslovil, byla vážena na lékárnických vážkách.

„Protože ty máš přece vždycky rád všechno pod kontrolou.“ Helene k němu přistoupila a položila mu ruce na ramena. „Je to jedna z tvých nejhorších vlastností. Ale věř mi, že tohle je přesně to, co potřebujeme!“

„Super,“ řekl a dál se usmíval, jako by to bylo jeho jediné záchranné lano.

„Tobě se to nelíbí,“ pronesla Helene po chvilce ticha a poté, co se na něj chvíli upřeně dívala. „Já to na tobě poznám. Tobě se tady nelíbí, že ne?“

„Prosím tě, jak jsi na to přišla? Říkám ti přece, že dům vypadá báječně.“

„To ano, ale stejně vidím, že si…“

„Zlato,“ přerušil ji. „Co kdybychom se šli radši podívat dovnitř? Nemá cenu pouštět se do unáhlených závěrů.“

Helene se na něj opět zkoumavě podívala, pak přikývla, sundala ruce z jeho ramenou a zamířila k domu.

„Abys věděla, pleteš se!“ zavolal za ní, vytáhl držadla kufrů a tašek a vyjel s nimi po příjezdové cestě. „Samozřejmě že si myslím, že to bude fajn. Vlastně víc než to.“

Helene neodpověděla, došla ke vchodovým dveřím a zvedla rohožku před nimi.

Carl využil příležitosti, že pod ní hledá klíče, a napsal Mirje na mobil: Jak to vypadá? Našla jsi něco?

„Jestli jsem to pochopila správně, měly by být tady.“ Helene rohožku pustila a zatěkala očima.

„Myslíš ty klíče?“

„Hm, měly by být tady pod tou rohožkou.“

„Víš určitě, že je to tahle? Nejsou pod nějakou jinou?“

„Ne. Under the carpet in front of the main entrance. Jestli to není tahle, tak nevím.“ Helene to zkusila znovu, otočila rohožku vzhůru nohama a ujistila se, že pod ní opravdu žádné klíče neleží. „Carle, ty klíče tady nejsou.“ S povzdechem rohožku upustila na zem. „Co když nám je tu zapomněli nechat? Co uděláme, když se nedostaneme dovnitř?“

„Samozřejmě že se tam dostaneme. Ty klíče tu někde být musí.“

„Ne. Právě jsem se podívala znova a nejsou tady!“ Helene rozhodila rukama a znovu si povzdechla.

„Helene, uklidni se, ano? Uvidíš, že se všechno vyřeší. Jak to přesně napsali? Kde že ty klíče mají být?“

„Přesně tam, jak jsem ti řekla: Under the carpet in front of the main entrance.“

„Můžeš mi ten e-mail ukázat?“ zeptal se Carl, vzal za kliku a zacloumal dveřmi, aby si ověřil to, co bylo zjevné.

„Proč? Ty mi nevěříš?“

„Věřím, jen to chci vidět na vlastní oči.“

„Píše se tam, že klíče by měly být pod rohožkou před vchodovými dveřmi. A pokud si dobře vzpomínám, za tou větou následuje tečka. Nic víc, nic míň.“

„Dobře. V tom případě navrhuju, abychom jim zavolali.“

„Ty jim chceš volat? Teď? Ne, je přece půl třetí ráno. Oni určitě spí.“

„No a co?“ pokrčil Carl rameny. „Nic jiného nemůžeme udělat. Dej mi jejich číslo a já jim zavolám.“

„Ne, nikam se volat nebude. Nech to na mně, já to vyřeším.“

„Copak jsem to na tobě nenechal? A podívej, jak to dopadlo!“

Poslední věta zněla drsněji, mnohem drsněji, než zamýšlel, ostatně hned viděl, že slova okamžitě pronikla její tenkou ochrannou slupkou. Tohle je celý on. Jakmile začne být unavený a netrpělivý, reaguje nepřiměřeně.

To ovšem nic neměnilo na tom, že má pravdu. Před cestou se nejednou nabídl, že e-mailovou komunikaci převezme, aby předešli podobným nedorozuměním. Helene o tom jako obvykle nechtěla slyšet a ujistila ho, že má všechno pod kontrolou. On musí udělat jen jedno: uvolnit se a užívat si toho, že protentokrát nemusí na všechno dohlížet. A teď tu stojí bez klíčů od domu, v němž by měli nadcházející měsíc bydlet.

„Promiň, Helene!“ dodal a přistoupil k ní. „To mi jen ujelo, já to tak vůbec nemyslel.“

„Ne? Jak tedy?“

„Snad tak, že by bylo lepší, kdybychom… Nebo víš co? Hodíme to za hlavu. Nejspíš tak mluvím kvůli tomu, že na mě působí jet lag.“

„Oukej.“ Helene přikývla a otřela si oči.

„Pojď radši hledat ty klíče.“ Měl chuť ji obejmout, ale něco mu v tom zabránilo, takže jí nakonec jen položil ruku na rameno.

„Ale co když tu nebudou? Nemůžeme to tady bůhvíjak dlouho obcházet a hledat…“

„Samozřejmě že tu někde budou,“ řekl Carl. Ucítil, že mu v kapse vibruje mobil. „Nikdo si přece nevymění dům s někým z druhého konce světa, a přitom mu zapomene nechat klíče. Tohle se prostě nedělá.“ Zvedl jeden ze dvou květináčů s kaktusy, aby se podíval, jestli pod ním něco není. A bylo. „Podívej! Neříkal jsem to? Tady jsou!“ Klíče zvedl a mávl jimi. „Co by sis beze mě počala!“

„Tak to mi schválně řekni!“ zasmála se Helene a klíče si vzala. „Ale oni vážně napsali, že budou pod rohožkou. Jsem si tím jistá.“

„Zlato, nemůžeme to už nechat plavat? Vždyť se vlastně nic nestalo.“

„Já vím. Ale musíš uznat, že se nemá něco psát, když je to pak…“

„Helene, nevím, jak to máš s jet lagem ty, ale jestli nepůjdeme brzy dovnitř, tak tady usnu vestoje.“

„Promiň,“ řekla Helene a otočila se ke vchodu. „Víš, jsem hrozně…,“ povzdechla si, „… unavená.“

„Aspoň jsme na tom stejně,“ řekl. Zatímco Helene odemykala, opět využil příležitosti, vytáhl mobil a klikl na zprávu od Mirji.

Na přijatelné úrovni nenacházím nic volného. Vypadá to, že nejlepší by byl Sanctuary Beach Resort o něco jižněji, směrem na Monterey. Momentálně jsou plní, ale od čtvrtka můžete mít apartmá s výhledem na oceán. Mám ho zarezervovat?

Do čtvrtka zbývaly čtyři dny, ale s tím nemohl nic dělat, a tak v okamžiku, kdy Helene otevřela dveře a vešla, odeslal: Ano.

„Já ti říkal, že to dobře dopadne,“ vykřikl Carl v okamžiku, kdy mu v dlani zavibrovala Mirjina odpověď.

Kolik nocí?

Pro začátek týden, odepsal a počkal na OK. Pak vzal zavazadla a přenesl je do domu.

Stačilo mu, aby udělal čtyři kroky do předsíně, a pomyslel si, že si Helene e-mail o klíčích nakonec přece jen nepřečetla špatně.

Fotky domu viděl předem, nebylo jich mnoho, nejvýš deset. Než se Helene pustila do výměny, ukázala mu je na svém počítači, exteriér i interiér. Dům vypadal zvenku přesně tak, jak si ho pamatoval. Ani ho nenapadlo, že by se mohli ocitnout na nesprávném místě. Jenomže když se začal rozhlížet po interiéru, už o tom tak přesvědčený nebyl.

Půdorys stavby vypadal tak, jak si ho pamatoval z fotografií. Byla na něm stejná kuchyň, za níž se rozkládal prostorný obývací pokoj s krbem vzadu vpravo. Stejné prosklené dveře vedoucí na terasu s bazénem a k nekonečnému moři, které se táhlo až k obzoru.

Jenže tohle bylo jediné, co poznával. Zbytek si nevybavoval. Například zrcadla rozmístěná trochu náhodně na stěnách. Nebo pohovku. Na snímcích nějaká pohovka byla, ale vzpomínal si, že byla bílá, ne mátově zelená a vybledlá od slunce.

Podobné to bylo s obrazy. Pamatoval si je jako exkluzivní a vkusné. Dokonce se začal zajímat, od koho jsou, aby si případně nějaké pořídil. Tyhle vypadaly spíš tak, že je namaloval někdo, kdo se zúčastnil víkendového kurzu, v jehož ceně byl i stojan, štětce a barvy.

Nebo se záclonami s křiklavým vzorem, sušenými květinami a porcelánovými figurkami různých zvířat. Na žádné z fotek, které viděl, se nic z toho neobjevilo. Alespoň si to nepamatoval. V době, kdy majitelé domu náhle souhlasili s výměnou a oni se museli rychle rozhodnout, se jistě plně věnoval akvizici realitní kanceláře Stern & Ljung. Ale i kdyby byl maximálně vystresovaný a zaneprázdněný, na tohle by zareagoval. A Helene jakbysmet.

„Panebože, to je dobré! Miláčku, nemáš taky žízeň?“

Podíval se na Helene, která stála v kuchyni a právě dopíjela sklenici s vodou. Zdálo se mu, že se jí odlišnosti v zařízení domu nijak nedotýkají.

„Pojď si vypít sklenici, ať neomdlíš kvůli dehydrataci!“ řekla a napustila do sklenice znovu vodu. Přistoupil k ní a sklenici si vzal. „Jsi si jistá, že je voda z kohoutku nezávadná?“

Helene přikývla. „Prostě ji vypij, ano? A věř mi, že jestli ji někdo potřebuje, jsi to právě ty.“

Carl sklenici vypil a hned si uvědomil, že Helene má pravdu. Měl pocit, že mu tekutina zmizela v těle dřív, než mu stačila stéct do žaludku.

Helene mu natočila další sklenici. „Na, dej si ještě jednu!“

Poté, co vypil i tu, se mu rovnováha tekutin v těle konečně začala obnovovat. Problém spočíval možná právě v ní.

Odjakživa byl přecitlivělý. Náhlý pokles hladiny cukru v krvi stačil k tomu, aby se mu zhoršila nálada. Proto u sebe vždycky nosil sáček oříšků a hořké čokolády.

Na tuhle cestu si ho bůhvíproč nevzal. Tohle pro něj nebylo typické, dokonce natolik, že v letadle ztropil menší scénu. Při hledání obrátil příruční zavazadlo naruby, protože si byl jistý, že v něm sáček někde musí být.

Ale to už dávno hodil za hlavu, a kdyby si teď náhodou nevšiml otisku na okraji sklenice, z níž se právě napil, jeho úsměv by mohl být považován za alespoň upřímný pokus o dobrou náladu. Teď z něj vyšla jen grimasa.

„Co se děje?“ Helene se na něj podívala, jako by očekávala, že si najde nějaký důvod ke stížnosti.

Byla to rtěnka. Lesklá růžová rtěnka. „Nic,“ řekl Carl a zavrtěl hlavou. „To je v pořádku. Všechno je v pořádku.“ Celé to ještě zhoršil fakt, že Helene neměla make-up a v životě by ji nenapadlo namalovat si rty na růžovo ve stylu osmdesátých let.

„Carle! Vidím na tobě, že se něco děje.“ Všimla si, že se dívá na sklenici, a pak ji podržela proti světlu. „Co to je? Rtěnka?“

Přikývl a pokrčil rameny. „Nic lepšího to asi nebude.“

„Fuj, to je hnus!“ ušklíbla se Helene a postavila sklenici do dřezu, jako by byla infekční. „Teď si vybavuju, že mi psali něco v tom smyslu, že tady už nějakou dobu nebyli, a že jakmile v domě nikdo není, uklízečky to začnou flákat.“

„Dobře,“ řekl Carl a otřel si hřbetem ruky ústa. „Tak tady to vidíš.“

„Co? Co tím myslíš?“

„Nic zvláštního. Jen že…,“ pokrčil rameny a současně přejel ukazováčkem po digestoři, „… člověk by měl být trochu opatrnější.“

Helene si za ním povzdechla. „Já věděla, že to takhle dopadne. Věděla jsem to!“

„Co jak dopadne? Co jsem udělal?“

„Přeháníš. Jako vždycky, když jde o úklid. Zahlédneš miniaturní smítko prachu, a hned tě popadne vztek.“

„Tohle?“ Carl natáhl ukazováček a podržel jí ho před očima. „Tomuhle říkáš miniaturní smítko?“ Čekal na nějakou reakci, ale žádné se nedočkal. Příliš pozdě si všiml, že na prstu nemá vůbec žádný prach. „Helene, promiň!“ povzdechl si. „Nemůžeme za tímhle vším udělat tlustou čáru a dát se radši trochu do kupy? Prostě jsem jen jel moc dlouho nadoraz, víc za tím není. Bude to skvělé, uvidíš. Báječné, rozumíš?“

Helene přikývla, ale oči měla sklopené a její cukající dolní ret mu dával jasně najevo, že zcela vyčerpaný není jenom on.

„No tak…,“ pokračoval Carl a snažil se jí podívat do očí. „Pojď, vybalíme, než bude pozdě.“

„Já se jen snažila, aby to bylo co nejlepší, “ zavzlykala Helene. „Chápeš? Chtěla jsem, abychom byli sami a měli na sebe čas. Jen my dva, ty a já. Nikdo jiný. Žádní kolegové a přátelé, žádný hotelový personál, který se pořad vtírá a vyrušuje. Nic z toho, čeho jinak máme až moc. Co jsme si sice vybrali a máme to rádi, ale zároveň to z nás – ze mě určitě – vysává energii. A to ani nemluvím o našem vztahu. Jestli po tomhle půlroce něco potřebujeme, tak je to právě tohle: načerpat energii. Proto tě prosím: můžeme to aspoň zkusit?“

„Samozřejmě že můžeme, Helene.“

„To myslíš vážně? Opravdu? Opravdu ti to můžu věřit?“

Vůbec nečekal, že ho Helene obejme, a trvalo mu několik vteřin, než ji k sobě také přivinul. Od jejich příjezdu se ho dotkla podruhé. Do tak těsného fyzického kontaktu se v posledních měsících vůbec nedostali. Už jen to, že mohl cítit její tělo na svém, pro něj byl zážitek. Začal totiž propadat pochybnostem, jestli to ještě někdy znovu zažije. Ale teď tu spolu stáli v objetí.

„Díky,“ řekla Helene po chvíli ticha a položila mu hlavu na hrudník. „Já vím, že tohle pro tebe může být trochu přes čáru. Děkuju ti, že se tak snažíš. Zítra dohlédnu na to, aby tu už žádné další sklenice umazané od rtěnky nebyly. Nebudeš muset hnout prstem, slibuju. Postarám se o to. Oukej?“

„Oukej,“ přikývl Carl. „Bude to skvělé. Jestli chceš, můžu taky pomoct. Smyslem toho všeho je, že budeme spolu.“

„Ale…?“ řekla Helene a vyprostila se z jeho objetí.

„Jaké ale?“

„Je za tím ještě něco, ne? Něco jiného.“

„Helene…“ Carl se odmlčel, hledal vhodná slova. „Nemůžu popřít, že bych raději bydlel v hotelu, kde bychom měli kompletní servis, restauraci a denně čisté ručníky. Ale tys to tak nechtěla, dobře, asi máš pravdu. Takhle je to pro nás nejspíš lepší.“

„Ale?“ zopakovala Helene s naléhavým pohledem.

„Já opravdu nevím, jak…“ Přistihl se, že uhnul očima. Přiměl se dívat znovu na ni. „Mám pocit, že… Neumím říct, co to přesně je. Kromě toho, že na tomhle domě něco není v pořádku.“

„Carle, ty jsi byl proti téhle výměně od první chvíle, co jsem…“

„Ne, o tu vůbec nejde,“ přerušil ji. „Jasně, majitelé tu nějakou dobu nebyli a uklízečky na dům kašlaly. Za to ti lidi nemůžou, to se může stát každému, i když nechápu, proč si nenajmou jinou úklidovou firmu. Ale to je jejich věc a mně do toho nic není. Jde mi ale o ty fotky, o ty snímky, které jsi mi ukazovala. Pamatuješ si na ně? Ty, co ti přišly mailem.“

„Pamatuju. Co je s nimi?“

„Neodpovídají tady tomu.“ Máchl kolem sebe rukama.

„Jak to myslíš?“

„Tak, že jsme buď vstoupili do špatného domu, nebo jsou ty fotky několik let staré. Řekl bych, že minimálně deset let, možná dokonce ještě víc. Ledaže by ti lidi těsně před naším příjezdem vyměnili obrazy, položili na parkety starý ošlapaný koberec a přecpali to tady zrcadly a krámy z blešího trhu. Jestli to chceš slyšet, ty poslední dvě možnosti mi přijdou hodně zvláštní. A pokud se ukáže, že je to správný dům a že tady budeme opravdu bydlet, tak nás – ať už se na to podíváme z kterékoli strany – podvedli.“ Pokrčil rameny. „Chtěl jsem říct napálili. Když si představím, že ti samí lidé jsou právě teď v našem domě, nemám z toho…“

„Moment,“ přerušila ho Helene a ustoupila od něj o další krok. „Je tu snad ještě jedna možnost, ne?“

„Jaká?“

„Úplně jednoduché vysvětlení: že tě klame paměť. Že na těch fotkách, o kterých mluvíš, je přesně tohle, co tu vidíš. Mám-li být upřímná, už se na ně skoro nepamatuju.“

Carl zavrtěl hlavou. „Ne, ne, mě paměť neklame.“ Teď si byl konečně jistý. „Ty snímky si pamatuju přesně.“ Naprosto jistý. „Určitě je máš pořád v mailu, tak si je tam prostě najdi a podívej se na ně, jestli mi nevěříš!“

„Máš pravdu, měla bych je mít.“ Helene vytáhla mobil a začala prohledávat své e-maily. „Bylo to někdy v květnu, viď?“

„Ano.“

„Tady jsou,“ řekla Helene po chvíli procházení. „Myslel jsi tyhle?“

Carl si telefon vzal, klikl na jednu z fotografií a náhodně si přiblížil pár detailů. Po chvíli si uvědomil, že se v tom, o čem byl skálopevně přesvědčen, naprosto spletl. Snímek totiž zachycoval místnost, v níž se právě nacházeli, se stejnými porcelánovými figurkami, otřesnými obrazy a sušenými květinami.

Klikal na další fotografie a dopadlo to podobně.

Všechno na nich vypadalo úplně stejně jako ve skutečnosti. Zrcadla umístěná na nejpodivnějších místech, zelená pohovka a ošlapaný koberec přes celou podlahu. Zdálo se mu, že se shodují i nejmenší detaily.

Fotky jako by byly pořízeny právě nyní, ovšem e-mail nesl datum 5. května, byl tedy přesně tři měsíce starý. Tohle nemůžou být fotografie, které viděl předtím. Nebo snad ano? Že by si je opravdu špatně zapamatoval?

„Tak dobře,“ přikývl nakonec. Hlavně proto, že musel něco říct. „Asi máš pravdu. Nejspíš mě paměť opravdu klame.“ Ale ze všeho nejvíc potřeboval čas na přemýšlení. „Asi jsem se tenkrát nedíval moc pozorně.“ Ale ne teď. Bude to muset počkat. „Nevadí, když se tady trochu uklidí, určitě to bude vyhovovat.“

„To už jsi říkal, a ne jednou. Jde mi o to, jestli to myslíš vážně, nebo mi to říkáš jen proto, aby mi to nebylo líto.“

„Ne. Myslím to vážně. I když právě teď bych byl schopen říct a slíbit cokoli, jen abych si mohl jít lehnout!“

Helene se usmála a pohladila ho po tváři. „Carle, chápu, že jsi vyčerpaný. Za normálních okolností bys už spal víc než pět hodin. Ale ještě chvíli s tím spánkem počkej, ano? Mám totiž pro tebe malé překvapení, které nemůže počkat.“

„Jaké?“

„Zlato, neboj se. Vím, že překvapení patří k věcem, které nesnášíš, ale tohle se ti bude líbit, slibuju. Věř mi a běž se posadit se na jedno z lehátek u bazénu. Hned přijdu, jen co to připravím!“

Carl chtěl něco říct, zeptat se, jestli by to nemohlo počkat do zítřka, až bude odpočatý a bude to schopen – ať už to bude cokoli – náležitě ocenit. Ale nakonec jen přikývl a vydal se z kuchyňské části přes přeplněný obývací pokoj k proskleným dveřím. Po cestě se snažil sám sebe přesvědčovat, že si to špatně pamatuje a že fotografie vypadaly přesně takhle. A že všechno je, jak má být.

Krysa, která plavala v průzračné vodě bazénu, sice byla mrtvá, ale především velká. Třicet pět, možná dokonce čtyřicet centimetrů. Plus ocas. Fujtajbl! Odvrátil pohled, ale stejně se mu zvedl žaludek a cítil, jak mu z něj do krku stoupá žíravá kyselina.

Žaludek měl díkybohu naštěstí prázdný, i když zrovna teď mu připadalo, že v něm má krysu. Hlodavce stejně dlouhého, chlupatého a nafouklého, jako je ten v bazénu, ale s malým rozdílem: je naživu a snaží se mu prolézt jícnem. Byl přesvědčený, že kdyby sklopil oči, viděl by, jak se mu pod propocenou košilí dělá boule.

Nic na světě nesnášel víc než krysy. Přesto tu teď balancoval na okraji bazénu s příliš krátkým podběrákem a v beznadějné snaze zdechlinu vylovit se natahoval nad hladinu.

Nedokázal pochopit, jak se stalo, že se ocitl tady, když ještě před necelou hodinou seděl na zadním sedadle taxíku a kochal se výhledem na Tichý oceán. Cítil se jako po nočním tahu, při němž toho vypil příliš a v důsledku toho není schopen si dát dohromady kompletní průběh událostí, protože mu chybějí některé klíčové dílky skládačky.

Pamatoval si jen to, že jakmile zahlédl nafouklé chlupaté zvíře v bazénu, snažil se na místě otočit a jít zpátky do domu. Následující chvíle viděl jako v mlze, například to, proč se z místa nepohnul.

Nejlepší vysvětlení, které ho napadlo, bylo, že ho ochromila únava v kombinaci s šokem, takže nebyl schopen ničeho, jen zůstat stát na místě a upírat pohled na zdechlinu.

Tohle pravděpodobně trvalo pouze pár vteřin, pak ho z tohoto stavu probral Helenin křik a on začal jednat. V jejím křiku bylo tolik paniky, že se instinktivně otočil a objal ji, aby ji před všemi hrozbami ochránil. Současně slyšel sám sebe, jak jí slibuje, že se o to postará. Že všechno bude v pořádku, jen je třeba, aby se uklidnila.

Možná se o to postaral nával adrenalinu, nicméně právě tehdy a právě tam v něm cosi ožilo a vykřiklo: Konečně! Jako by to byl přesně ten okamžik, na nějž čekal. Aby se stal mužem, bez nějž Helene nemůže žít, po jehož pomoci volá, když je jí nejhůř.

Ne kvůli penězům a životu, který jí poskytuje, ale kvůli jeho síle. Jeho syrové mužské prasíle, kterou má v sobě navzdory všemu tomu času strávenému u displejů, hotových jídel a elektrokol, zdědil ji z časů, kdy lidé žili ve stepi a život byl neustálým bojem o přežití.

Zrovna teď ale moc silný nebyl, vlastně nikdy, a pokud šlo o zdechlinu v bazénu, nevěděl, jestli bude svůj slib schopen dodržet. Bylo to natolik odporné, že ho tělo mohlo kdykoli znovu zradit.

Ale omdlít nepřipadalo v úvahu. Kdyby spadl do vody, kde se vznáší to rozkládající se zvíře, už by se z ní nikdy znovu nevynořil. Stejně tak nepřipadalo v úvahu, aby to vzdal a zásahem pověřil někoho jiného.

Ten by přišel až za dlouho, nejdřív zítra, možná i později. Tep se mu zrychloval už při pouhém vědomí, že v bazénu mají obrovskou tlustou zdechlou krysu.

Mrtvá nebo živá, to mu bylo jedno. Z hlodavců s dlouhými ocasy měl nefalšovanou fobii od svých dvaceti, kdy ho jednou uprostřed noci probudilo jakési nepravidelné bouchání. Nejprve se domníval, že to má na svědomí některý ze sousedů, jenže vzápětí si uvědomil, že zvuky vycházejí z jeho koupelny.

S rozespalýma očima zamířil do předsíně a otevřel dveře koupelny. Jakmile v ní rozsvítil světlo, uviděl něco, co ho od té doby nepřestalo pronásledovat.

Fakt, že v koupelně vládl páchnoucí, lepkavý chaos, nebyl ničím ve srovnání s krysou, kterou tam spatřil. Nikdy v životě neviděl tak velkou a ona za celý svůj život ve stokách nikdy neviděla tak silné světlo.

Místností se rozléhalo pištění, možná spíš řev, krysa tam pobíhala jako střelená, a jakmile si zvykla na světlo, vrhla se mu na levou holeň. Dodnes si pamatuje na bolest, jak mu její zoubky pronikly kůží až na kost, nemluvě o zoufalém a marném pokusu ji setřást. Zvíře se jeho krvácející nohy pustilo, teprve když je několikrát udeřil deštníkem. Vzápětí zmizelo ve tmě, vyskočilo pootevřeným oknem ložnice.

Přibližně o hodinu později, když se vzpamatoval z nejhoršího šoku, si nějakým způsobem zvládl ránu vyčistit dezinfekcí, ovázat ji a vrátit se do postele. Potom už na událost moc nemyslel, a když se u něj o několik týdnů později objevila horečka, nenapadlo ho, že ji mohlo vyvolat krysí kousnutí, stejně jako bolesti svalů, vyrážku po celém těle a náhlé návaly nevolnosti. Souvislost pochopil, až když mu několik týdnů staré poranění na noze začalo otékat a změnilo se v pořádný absces. Tou dobou to s ním bylo tak vážné, že musel být hospitalizován – s infuzemi a antibiotiky.

Zjistilo se, že jde o neobvyklou horečku z krysího kousnutí. A teď tu stojí s podběrákem v ruce a má velmi sugestivní pocit, že se mu stejná horečka znovu vrací. Přitom dobře věděl, že si to jen namlouvá, zážitek z koupelny neměl s tímhle žádnou přímou souvislost, ta byla jen v jeho hlavě.

Vlastně mu dělalo starosti něco úplně jiného, posilovalo to v něm pocit, který měl od chvíle, kdy taxík zastavil před tímhle domem. Znepokojivý pocit, který ho okamžitě přiměl k tomu, aby pověřil Mirju hledáním náhradního ubytování.

Krysy se mu hnusily ve všech myslitelných ohledech, to byla jedna věc. Ale o to tu nyní nešlo. Problémem nebyl ani fakt, že si musel stoupnout jednou nohou do vody, aby podběrákem dosáhl dostatečně daleko. Ne, zásadní problém byl v tom, že se mrtvé zvíře vznášelo na hladině uprostřed bazénu. Tohle mu zkrátka nesedělo.

Nemohlo to přece být tak, že krysa skočila do vody a utopila se. Krysy jsou stejně jako švábi mistry v boji o přežití, i kdyby zrovna běsnila jaderná válka. Že je navíc krysa schopná skočit bez větší námahy do víc než metrové vzdálenosti, je neméně odpudivé. Dokáže také plavat několik minut pod hladinou. O to podivněji tato možnost její smrti působí.

Ocitla se v bazénu už chcíplá? Pokud ano, jak? Hodil ji tam někdo úmyslně? Proč by to dělal? Ať se Carl snažil sebevíc, neuměl si to vysvětlit.

Nejspíš se jen potřebuje vyspat, ale přesně jak řekla Helene, snažili se být vzhůru, co nejdéle to šlo. Až přijde čas, spolkne dvě tablety melatoninu a ráno se probudí jako nový člověk. Tou dobou už bude i tohle peklo s krysou minulostí odsunutou do některého zasutého koutu paměti a časem se změní v zábavnou historku, kterou budou v příštích letech nudit své známé. Tedy pokud se mu povede zdechlinu vylovit.

Bude se k ní muset ještě kousek natáhnout. S tím, že to bude až příliš daleko a že se mu přitom posune těžiště, nic neudělá. Žádnou jinou možnost nemá, proto mu nezbývá než doufat, že rovnováhu neztratí. Jenže ono se to stalo: začal padat. Když se okrajem podběráku dotkl hřbetu zvířete, ucítil to celým tělem, hrozící ztráta rovnováhy postupovala odspoda, z nohou. Vnímal, jak nad sebou stále víc ztrácí kontrolu. To, že se mu rovnováhu podařilo v poslední chvíli znovu získat a že krysu vytáhl – zadýchaný jako po hodině kondičního běhu –, by se dalo spíš přičíst štěstí než čemukoli jinému.

Krysa, soudě podle toho, jak byla nafouklá, ve vlažné vodě zřejmě plavala delší dobu. Když ji vytáhl, svědčil o tom i zápach, jenž se z ní šířil – byl tak silný, že když ji Carl v podběráku obrátil a chtěl ji vyklopit do igelitové tašky, musel zadržet dech. Ukázalo se, že se to snáz řekne, než provede.

Nejenže se zdechlina zamotala do sítě podběráku, potřeboval by další pár rukou, které by během vyprošťování ze sítě držely igelitku. Zvažoval, že zavolá na Helene, jenže to by bylo jako klopýtnout těsně před cílovou čárou. Když to bez její pomocí zvládl až sem, dotáhne to až do konce, aby mohl získat všechny body, které mu právem náleží.

„Ty jsi ale hrdina, zlato!“ zvolala Helene, která přicházela po dřevěných prknech u bazénu, na sobě šaty tak tenké, že se třepotaly, přestože teplý večerní vzduch byl nehybný. V rukou nesla tác se dvěma velkými sklenicemi ginu s tonikem a miskami s olivami, mandlemi v karamelu a oříšky. „Nechápu, jak jsi to dokázal. Snad to ani nechci vědět.“

„Tak to jsme dva,“ řekl Carl a zavřel vodu v zahradnické hadici poté, co si namydlil a opláchl ruce a předloktí.

Helene se zasmála a usedla do jednoho z lehátek. „Naprosto ti rozumím. Pojď, posaď se! Zapomeneme na to a radši si užijeme západ slunce.“

Carl by se ze všeho nejraději osprchoval. Dopřál by si dlouhou horkou sprchu, vydrhl by se, očistil by si kůži od všech svědivých chloupků a milionů neviditelných bakterií. Ale to teď muselo počkat, protože pokud tu bylo něco, co dokázalo vytěsnit vzpomínky na to, jak se mu prsty zabořily do měkké, rozbředlé struktury rozkládajícího se masa, když musel vzít do ruky lepkavou hnijící krysu, byl to alkohol.

„Pospěš si, Carle, než slunce zapadne.“ Helene zvedla jednu ze sklenic a podala mu ji. „Jestli ti nestačí moje osoba, moje nové šaty, zvládne to tohle, tví dva noví oblíbenci, Radius a Skinny.“

„Ty si snad děláš legraci!“

Helene zavrtěla hlavou a zatvářila se víc než spokojeně.

„Batch 18.“

Radius byla malá dánská palírna na jihovýchodním Sjællandu a jejich Batch 18 se v posledních letech zařadil spolu s tonikem Skinny London mezi jejich nejoblíbenější nápoje.

„Předpokládám, žes to nenašla tady v kuchyni,“ řekl Carl a sklenici si vzal.

„Co bych neudělala pro to, abych svému manželovi zlepšila náladu! Tak na zdraví, ty můj malý hrdino!“

Carl nápoj ochutnal. Byl osvěžující i silný, přesně podle jeho gusta.

„Může být?“

Přikývl, ťukl si s ní a znovu se napil.

„Je to naprosto dokonalé,“ řekl a opřel se na lehátku.

„Naprosto dokonalé!“

„Proč není u nás ve Švédsku nikdy takhle krásně?“ zeptala se Helene a přimhouřila za brýlemi oči.

Carl jí musel dát plně za pravdu. Byla to vážně výjimečná podívaná, při níž mohli sledovat, jak slunce, podobající se velkému pulzujícímu krvavému pomeranči, klesá, skoro padá za obzor. O několik minut později zmizelo a zamířilo na své pouti někam jinam, přestože nadále osvětlovalo večerní oblohu. Díky rudě zlatavému světlu za soumraku bylo všechno kolem nich snad ještě krásnější. Lákavě vypadal dokonce i bazén.

Helene nespouštěla oči z moře, jako by se ho nemohla nabažit a chtěla si tu chvíli užít do poslední vteřiny. Carl si uvědomil, jaká je to výsada, že je jejím mužem, i to, jak náhoda stála na jeho straně a navzdory všem předpokladům je svedla dohromady.

Den po jejich setkání v Obarenu se mu podařilo umluvit personál ve Sturehofu, aby zcela výjimečně dohledal účet stolu, u nějž Helene seděla se svou kamarádkou. Jenže ani u jedné z nich se nedala zjistit totožnost, protože platily v hotovosti.

Carl to v té chvíli vzdal a o několik týdnů později už začal pochybovat o tom, jestli se to pozdní setkání skutečně odehrálo – alespoň tak, jak si ho pamatoval. V baru někoho potkal. Ale koho? Opravdu jeden druhému tolik padli do oka? Měli stejný smysl pro humor a hudební vkus. Stejnou specifickou schopnost zaměřovat se na detaily, které většina lidí považuje za naprosto nedůležité.

Jak může vědět, že si vzpomínky nepřikrášlil a neupravil je tak, aby mu líp vyhovovaly? Aby měl ve své podvědomé touze zůstat single něco nedosažitelného, čemu se nikdo jiný nemůže vyrovnat?

O několik měsíců později byl pozván do Londýna, aby tam přednášel na semináři o nemovitostech, a večer navštívil divadelní představení Romea a Julie v Shakespearově divadle Globe. Vstupenka byla součástí jeho honoráře a večer měl vyvrcholit večeří ve Wiltons, jedné z nejstarších londýnských restaurací.

Na večeři s vybraným jídlem o šesti chodech ale nakonec nešel, protože navzdory všem předpokladům v hledišti, dvě řady před sebou, zahlédl ji. Nejdřív jen pokrčil rameny s tím, že to přece nemůže být ona. Že v přítmí hlediště vidí ženu, která mu ji náhodou připomíná. Ale seděla tam opravdu ona, přímo před ním, s tou svou tváří, na niž se nemůže dost vynadívat.

Tak na náhodu! řekl jí o přestávce, když ji pozval na skleničku. Kdo tvrdí, že je to náhoda? Helene ta slova pronesla s úsměvem, který byl stejně krásný jako obtížně interpretovatelný. Přestože měl spoustu otázek, nepoložil jí žádnou z nich. Dokonce se jí nezeptal ani na jméno.

Místo toho ji pozval do Brasserie Zedel na Piccadilly. Tam pokračovali v rozhovoru, který jako by přímo navázal na onu noc ve Stockholmu před několika měsíci. Zjistil, že je herečka a že do Londýna přijela, aby zhlédla jedno ze svých oblíbených děl na prknech Shakespearova divadla. Divadlo Globe, jak se mu říkalo v sedmnáctém století, už sice neexistuje, ovšem tenhle Shakespearův Globe je jeho zdařilou rekonstrukcí.

Přestože on se o dějiny divadla nikdy moc nezajímal, hltal každé její slovo. Zbytek večera strávili spolu a následující noc by nedokázal popsat – jakkoli to zní komicky – jinak než jako magickou. Když se ráno probudil v apartmá, ona už byla pryč. Tentokrát mu ovšem na papír napsala všechno, co potřeboval. Jméno a telefonní číslo. Nic víc, nic míň.

Už podruhé od chvíle, kdy přistáli, měl nutkání ji políbit, proto se na lehátku nadzvedl. Nemuselo by to být nijak dlouhé, stačil by mu letmý polibek, jenže to by znamenalo překročit hranici. Hranici, kterou musí překročit ona.

To bylo nepsané pravidlo, na němž se beze slova shodli. To, kolik toho chtěl a jak tenké byly její nové šaty, nebylo podstatné. Rozhodnout se musela ona a on mohl jen čekat a dopřát tomu čas.

Občas si představoval, že to zkrátka provede a popustí uzdu svým touhám, ovšem tyhle myšlenky si nechával pro sebe, stejně jako ty týkající se její neúspěšné herecké kariéry.

Tu bohužel nebylo možné popsat jiným slovem. Byl to opravdu neúspěch. Ne že by neměla talent, naopak, nadaná byla, a bylo až děsivé, jak se na castingu dokázala vžít do postavy, byť dotyčná role nemusela být nijak velká. Problém byl v tom, že castingů absolvovala příliš málo.

Carl nechápal proč. Několikrát odmítla jít na casting na roli, která jí opravdu seděla a mohla ji v kariéře posunout dál.

Jedním z vysvětlení mohlo být, že jí chybí to malé „něco navíc“, díky čemuž by se dokázala probojovat v náročné konkurenci. Raději odmítla, než aby riskovala, že bude odmítnuta. Přitom jindy se bez boje nevzdávala. Nikdy nebyla tím, kdo považuje „ne“ za něco definitivního. Jakkoli Carl uměl být dominantní a rázný, nakonec si vždycky dokázala prosadit svou.

„Páni, ty jsi měl ale žízeň!“ Helene mu vzala sklenici z ruky a vstala. „Naštěstí to není všechno.“

Carl víc nepotřeboval. Alkohol odvedl svou práci, to mu stačilo. Ale nechtěl ji odbýt, a tak si s úsměvem na rtech vzal další sklenici a napil se. I to bylo dobré, téměř dokonale vyvážené pití, přestože prvnímu drinku se nemohlo vyrovnat.

„Omlouvám se,“ řekla Helene, zrovna když si odkašlal a chtěl jí poděkovat za překvapení a všechnu námahu, kterou musela vynaložit, aby byl jejich první večer co možná nejlepší.

„Za co?“ zeptal se Carl.

„Za to, že jsem byla tak…“ Helene pokrčila rameny. „Já nevím… přecitlivělá? Prostě jsem měla od okamžiku, co jsme vystoupili z auta, pocit, jako bys už byl přesvědčený, že tohle byl špatný nápad…“

„Miláčku, ale tak to přece vůbec není. Podle mě je to…“

„Nech mě to doříct, ano?“ přerušila ho Helene a otočila se k němu. „Carle, já si jen přeju, aby to bylo fajn. Ne, přála bych si, aby to bylo lepší než jen fajn. Těch několik uplynulých let pro mě byla… nevím, jak to říct… těžká doba, určitě ne dobrá. Pro poslední půlrok to platí určitě. Ale bylo to tak vlastně i předtím. A neříkám to, protože si chci stěžovat nebo se začít hádat, ale protože se chci vrátit tam, kde jsme kdysi byli. Do doby, kdy jsme se radovali ze společnosti toho druhého, smáli se stejným věcem a dokázali zůstat vzhůru celou noc. Smysl téhle cesty vidím v tom, že se pokusíme najít si k sobě zase cestu. Protože jestli se nám to nepodaří…“ Helene nedopověděla a uhnula pohledem. „Obávám se, že tohle je naše poslední šance. Chápeš, co se ti snažím říct?“

„Helene, omluvit bych se měl já. Já byl přecitlivělý, ne ty.“

„Protože se ti tenhle dům nelíbí, viď?“

„Ne, protože jsem byl po cestě utahaný a vyhládlý.“

„Carle, já tě znám. Vím, jak…“

„Tak dobře, máš pravdu,“ přerušil ji Carl. „Chcíplá krysa v bazénu asi není ideální dárek na přivítanou. Naprosto upřímně přiznávám, že jsem se z toho tady ještě tak úplně nevzpamatoval.“

„Chápu.“

„Ale souhlasím s tebou. Nechme to být, jako by se to nikdy nestalo, a připijme si na to, jak to bude fajn.“ Carl zvedl sklenici a přiťukl si s ní.

„Opravdu ti to můžu věřit?“ rozzářila se Helene. „Byla jsem si totiž stoprocentně jistá, že jsi kontaktoval Mirju a požádal ji, aby nám sehnala ubytovaní v nějakém luxusním hotelu.“

„Cože? Ty myslíš, že bych to provedl za tvými zády? Proč bych to dělal?“

Helene pokrčila rameny. „Je to tvůj styl. Jakmile ti něco nevyhovuje, vložíš se do toho a zařídíš si to přesně podle svého.“

„Máš pravdu,“ uznal Carl a přikývl, aby tak zdůraznil, že každé slovo myslí vážně. „Přesně takhle se obvykle chovám. Ale tentokrát to tak nebude. Tentokrát budeš rozhodovat ty a já se ti omlouvám.“

„Myslíš, že to zvládneme?“ zeptala se Helene po chvilce ticha.

„Samozřejmě,“ potvrdil Carl a odložil sklenici. „My to zvládneme, zlato.“ Na její pohyb nebyl vůbec připravený. Než stihl zareagovat, zvedla se z lehátka, rozkročila se nad ním a sklonila se k němu, aby ho mohla políbit.

Mobil zavibroval právě ve chvíli, kdy se chystal vstoupit do vany a dát si před spaním chladivou sprchu. Doufal, že je to esemeska od Ragnara Severina sdělující, že všechny podpisy jsou tam, kde mají být. Zastavil se, vzal mobil a zprávu si přečetl. Později toho litoval.

Zprávu podle očekávání napsal Ragnar, ale zároveň byla i tohle studená sprcha, v podobě dvou stručných vět. Pořád se šprajcují. Ozvu se, jakmile zjistím proč.

Fakt, že si Stern & Ljung v téhle pozdní fázi postavili hlavu, byl s ohledem na délku vyjednávání překvapením. Byla to samozřejmě jen hra, snažili se získat co nejvíc. Pokud se dá z citronu vymačkat ještě kapka, proč to neudělat? Sám tuhle metodu při několika jednáních použil. Ale takhle daleko nikdy nezašel a rozhodně tomu nikoho nevystavoval uprostřed jeho dovolené.

Právníci z kanceláře Stern & Ljung takové zábrany zjevně neměli. Naopak využili toho, že není ve Stockholmu. Kdyby tam byl, tohle by se nestalo, s použitím veškeré své autority by je vykázal do patřičných mezí. Místo toho tu stál pod sprchou, natolik unavený a opilý, že si nebyl schopen ani nastavit správnou teplotu vody. I když páku baterie posunoval jen malými pohyby, nedařilo se mu to, voda byla buď příliš horká, nebo moc studená. Chvílemi horká tak, že se málem spálil. Teplota jako by si žila vlastním životem, jako by tam někdo seděl za stěnou a reguloval ji, jen aby ho naštval.

Aspoň tak mu to připadalo, doslova. Že ho všechno a všichni chtějí obtěžovat. Tak to ale samozřejmě nebylo. Přesto měl zlost, a aby toho nebylo málo, nepomohla mu žádná z technik, které si osvojil při terapiích. Byť se snažil sebevíc, tlak na hrudi stále sílil. Voda přitom přecházela z příjemně teplé do příliš studené a následně do horké, přestože teplotu reguloval jen minimálně.

Nakonec zařval a udeřil pěstí do kachlíčků. Do prdele! pomyslel si, když mu odkapávala do vany krev z kloubů. Nic víc, jen tohle: do prdele, do prdele, do prdele…

Na začátku doufal, že ho sprcha uklidní, že mu pár minut ve vlažné vodě zneutralizuje náladu a pomůže mu navrátit se k něčemu, co by se s trochou dobré vůle dalo nazvat harmonií. Jenže Ragnarova esemeska v kombinaci s téměř vařící vodou měly přesně opačný účinek. Měl takovou zlost, že se obával, že se už nikdy nezklidní.

Na druhou stranu byl aspoň chvíli sám a nezničil kachlíčky, ale své klouby. S ohledem na to, pod jak velkým tlakem byl v posledních hodinách, by jeho terapeut jistě uznal, že jeho reakce je naprosto přirozená. Helene k tomu všemu ukončila polibek právě ve chvíli, kdy to mezi nimi začalo žhnout. To pro něj byla rána. A pro koho by nebyla? Je přece jenom člověk.

Tohle ale nic nemění na tom, že zareagoval nevhodně. Bylo to trapné, měl ji nechat, aby si šla vybalit, nebo co pro ni bylo najednou tak důležité. A ještě horší byla jeho křečovitá snaha ji u sebe udržet.

To, co se mezi nimi dělo, už stejně zmizelo a on svým trapným pokusem dosáhl jen toho, že se od sebe ještě víc vzdálili.

Když se Helene opatrně vymanila z jeho sevření, usilovně se snažila nedat nic najevo. Jenže ani její dobře míněné vysvětlení, že je po dlouhé cestě unavená, ani její úsměv neodpovídaly výrazu v jejích očích. Viděl v něm úplně jiné vysvětlení: že tohle všechno je jen jedna velká inscenace, která má za cíl, aby nad sebou ztratil kontrolu do té míry, aby ho pak Helene mohla s čistým svědomím navždy opustit.

Tomu ale nevěřil. Zdechlina byla jen nešťastná náhoda a teplota vody se mu najednou, aniž by se nad tím hlouběji zamyslel, zdála téměř dokonalá. Ne, v koupelně nechal jako už tolikrát předtím myšlenky volně plynout a dovolil jim, aby ho přesvědčily, že hned za rohem číhá katastrofa.

Typický projev nemoci z povolání, v němž se mu až na pár výjimek vždycky vyplatilo být paranoidní a vidět nenápadné hrozící problémy dříve než ostatní. V jeho vztahu s Helene to bylo jiné, tam se v něm jeho obavy měly tendenci hromadit bez většího důvodu, stačil k nim mírně odměřený tón jejího hlasu, to, že na esemesku odpověděla až po příliš mnoha minutách, nebo – jako dnes večer – pocit, že si všiml něčeho v jejím pohledu.

Tak málo pro něj bylo důvodem k podezření a k tomu, že začal jednat: šel jí zkontrolovat mobil a přečíst si její e-maily. Jednou dokonce zašel tak daleko, že si najal člověka, aby ji sledoval.

S ní také do jeho života vstoupila žárlivost. Nedokázal se jí zbavit jen tak mávnutím ruky, přestože si uvědomoval, že to jejich vztah otravuje.

Nikdy nezjistil nic, co by byť jen naznačovalo, že s někým něco má, a ona díkybohu o jeho snahách nevěděla. Žárlivost ho přesto neopustila, slyšel ji jako tinnitus, ten šum nedokázal vytěsnit.

Jak zjistil, přesně tomuhle – vytěsňování – zřejmě věnoval právě uplynulou půlhodinu. Přinejmenším pokud šlo o odtok vody z vany. Teprve teď, když ji zastavil a z vany vystoupil, viděl, že vytekla na velkou část podlahy.

Řekl si, že se prostě osuší a z koupelny odejde, jako by to nebyl jeho problém. Bude předstírat, že se nic nestalo, a doufat, že se to nějak vyřeší. Jenže on to jeho problém je. Pokud by nic neudělal, bude jen otázkou času, kdy působením vlhkosti vznikne velká škoda, kterou pak bude samozřejmě muset uhradit.

S odporem si nakonec klekl, sáhl pod vanu a šátral pod ní tak dlouho, dokud nenahmatal odpad. Překvapilo ho, že sifon je až na zbytky mýdla a vlasů víceméně čistý. Ještě větším překvapením bylo, že vyteklá voda začala najednou stékat zpět pod vanu a mizet v odtoku.

Než se zvedl, celá louže zmizela, a on tak mohl přejít k záchodu a hodit do něj chomáč vlasů, které zjevně nepatřily jemu. Vlasy měl totiž tmavé, sem tam šedinu, zatímco vlasy, které teď držel, byly plavé, s téměř stejným odstínem jako ty Heleniny.

Ale kdyby se poté, co od něj odešla, osprchovala, na podlaze by přece musela stát voda, nebo by aspoň byla mokrá, ne? Helene ale měla spoustu času. Od jeho zápasu s krysou uplynula dost dlouhá doba na to, aby podlaha stihla uschnout.

Pak se pustil do něčeho, z čeho se mu začal zvedal žaludek. Ale nemohl si pomoct. Začal tu lepkavou béžovou kuličku vlasů rozebírat a zkoumat, přestože už teď věděl, že se pak bude muset hodně snažit, aby to vytěsnil.

Zjistil, že vlasy jsou podstatně delší než Heleniny; ta má krátký sestřih. Zkrátka nejsou její. Myšlenky mu dál vířily v hlavě, ale došly jen k tomu, že by ten chomáč neměl vyhazovat. Napadlo ho totiž, že ho vyfotí a pošle majitelům. Kdyby to Helene předtím tak důrazně nezavrhla, zavolal by jim hned, ať spí, nebo ne.

Když si pak umyl ruce a osušil se, hodil ručník na podlahu a vytřel poslední zbytky vody. Právě v okamžiku, kdy se pro něj sehnul, něco zahlédl koutkem oka. Leželo to na podlaze, za držákem na záchodovou štětku.

Nejdřív si myslel, že je to nějaké mrtvé zvíře. Nějaký druh velkého, tmavě žlutého hmyzu. Brouk, nebo něco ještě horšího, šváb. Ale zvíře to nebylo, živé ani mrtvé. Byl to nehet. Tlustý nikotinově žlutý nehet z palce na noze, tak velký, že se z nějakého důvodu musel uvolnit hned u kořene.

Bouchání uslyšel až teď. Vzdálené údery, jakoby do kovu… Moment, možná nebylo zas tak vzdálené. Když se nad tím zamyslel, možná to dokonce bylo velmi blízko. Jako by někdo lehce ťukal na kovovou trubku. Buch-buch-buch, slyšel v krátkém sledu. Buch-buch…