Operativec. Břídilové z Kábulu

Copyright © Eduard Krainer, 2022, 2024

Ilustrace © Boris Broďák, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-439-6

ISBN mobi: 978-80-7689-440-2

Předmluva

Když se řekne agent – operativec vojenské zpravodajské služby, většině lidí vytane na mysli zvláštní agent 007 James Bond, příslušník námořnictva Jejího Veličenstva. Všestranně vycvičený a vyškolený bojovník, osobně provádějící riskantní operace od samotného zjištění informací až po jejich výbušné ukončení.

Reálný život takového agenta je však trochu jiný. Zvláště s přihlédnutím ke specifikům českého prostředí je poněkud jednodušší a klidnější. Nestává se často, aby zpravodajec oblečený do dokonale padnoucího obleku kosil pistolí své nepřátele. A také není moc rád, když ho všichni padouši znají.

Pravým posláním agentů-operativců je pohybovat se nenápadně v šedé zóně a odhalovat tajemství, která mají být skryta před běžnými smrtelníky. Nejlepším spojencem zpravodajského operativce jsou lidé schopní a ochotní pošeptat mu informace o takových špatnostech do ucha. Skutečně dobrý operativec se nemusí v rizikovém prostředí vůbec ukazovat, pouze do něj vysílá své lidi.

Pokud však chce mít lepší přehled o prostředí, ze kterého k němu informace proudí, musí se v něm tu a tam alespoň porozhlédnout. V takových případech pak skutečně může používat různých krycích legend, měnit účesy a střídat auta.

Jeho opravdovým posláním je však shromáždit co největší možné množství informací o věcech a cílech, jež ho zajímají. Musí je roztřídit, ověřit a – co je nejdůležitější – vytvořit z nich smysluplnou zprávu pro nadřízené důstojníky. Ti pak zprávu vyhodnotí a zařadí do systému, který ji odešle dalším odborníkům-analytikům. Taková zpráva totiž může zapadat do skládačky dalších hlášení a doplní doposud neúplný obraz o další dílek. Odměnou za práci mu pak je většinou jen pouhá odezva typu „dobrá práce, pokračuj“, nebo „jdi od toho“.

Málokdy se však účastní dopadení těch padouchů, které po dlouhou dobu rozpracovává. Tuto práci už vykonávají jiní. Občas ale u některých jedinců dojde k tomu, že se takzvaně utrhnou z řetězu. Snaží se získat informace způsoby, které se nadřízeným nelíbí. A popravdě, leckdy i překročí únosnou hranici. Pak už záleží jen na výsledku, kterého svým jednáním dosáhnou. Pokud zabodují, jsou nadřízení leckdy ochotni přimhouřit oči nad drobným nedodržováním pravidel. Pokud však pohoří, má to pro ně velmi nepříjemné důsledky.

I náš hrdina David Prokop, bývalý policista a současný kapitán vojenské zpravodajské služby, patří k takovým „střelcům“. Při své práci balancuje na hraně. Hnán touhou po dobrém výsledku občas používá metody, ze kterých se jeho nadřízeným ježí vlasy. A nikdy neví, jestli propluje všemi těmi divokými kalnými vodami, aniž ho jejich proud strhne a semele.

1. kapitola

Kapitán vojenské zpravodajské služby David Prokop toho dne svévolně porušil všechna nařízení, přikazující spojeneckým vojákům pravidla pohybu ve městě. Opustil bezpečí své domovské základny a nepředpisově osamocený za volantem své pancéřované toyoty vyrazil do ulic Kábulu, hlavního města Afghánské islámské republiky. Bylo časné ráno. Většina obyvatel čtyřmilionové metropole ještě spala.

Se zapnutými dálkovými světly takřka prolétl předměstím s vyprázdněnými ulicemi. Zanechal tu zaprášenou část města v temnotě a uháněl dál po široké silnici vedoucí do centra. Asi po pěti kilometrech jízdy přetnul rovnou a prostornou výpadovku veliký kruhový objezd. Kapitán ztlumil světla, protože tady už díky pouličnímu osvětlení bylo vidět dost. Přibrzdil. Podíval se doleva, aby zkontroloval, zda může bezpečně vjet na objezd. V pořádku. Žádná auta. Přesto mu to nedalo. Sešlápl brzdu tak, že téměř zastavil. Něco mu připadlo jinak, nezvykle. Znovu se rozhlédl. Ve zlomku vteřiny mu to došlo. Na bílé kovové konstrukci se zábradlím, zapíchnuté uprostřed objezdu, nikdo nestál! Měl to místo spojené s figurou dopravního strážníka. Očouzeného, přidušeného výfukovými plyny. Když tu postával v koloně, často ho pozoroval. Usmíval se jeho marné snaze aspoň trochu regulovat chaos, který na objezdu po většinu dne panoval. Touto denní dobou však strážník asi ještě vyspával před další šichtou. Bez něj se ten obrovský kruh, odlitý z černého asfaltu, zdál ještě větší. David se nad svými úvahami usmál. Zařadil rychlost. Vyrazil kupředu, aby druhým výjezdem osiřelý kruhový objezd opustil. Cesta, na kterou odbočil, ho zavedla do lepší čtvrti, zastavěné výstavními domky místní honorace. Přidal plyn. Brzy za sebou zanechal i tyto honosné vily, schovávající se za vysokými zdmi plotů. Silnice se začala zužovat a pomalu stoupat.

Po dalších pár kilometrech jízdy se asfaltový povrch zcela ztratil. Pod koly začala vrzat uježděná šotolina. Lidská obydlí v okolí silnice byla vystřídána řídce rostoucími jehličnatými stromy. Kopec byl čím dál strmější, David proto pořádně sešlápl plynový pedál. Motor zahučel a po vteřině prodlení popohnal auto rychleji kupředu. Kapitán Prokop kličkoval po cestě, která kopírovala vrstevnice svahu kopce zvaného Swimming Pool Hill. V dalších deseti minutách se vyšplhal až na široké prostranství, rozprostírající se přes celý vrchol kopce. Dojel k jeho východnímu okraji, tam zastavil a vystoupil z auta. Vytáhl zevnitř pušku a přehodil si její popruh přes hlavu. Rozhlédnul se. Skvělé. Nikde ani živáčka. Většina obyvatel města ještě stále spala.

Pár kroků od něj se rozpadala stará, sběrači kovů důkladně očesaná torza dvou ruských obrněných transportérů. Stály tu jako němí svědkové sovětského válečného dobrodružství v osmdesátých letech. Došel až k nim. Pohodlně se o jeden z nich opřel. Vyklepal z krabičky cigaretu a zapálil si. Zahleděl se směrem na východ. Show, o které tolik slyšel, ale ještě ji na vlastní oči neviděl, měla začít každým okamžikem. Už několikrát se chystal, že si ráno přivstane a vyrazí na tohle místo, aby opěvované představení mohl zhlédnout. Ale teprve dnes, pouhé tři týdny před koncem mise, našel dost času a odhodlání, aby si i tento úkol mohl odškrtnout v diáři svého života. A přišel právě včas.

Až doteď indigově modrá obloha na východě začínala dostávat světlejší odstín. Slunce, stále ještě schované za zubatou hradbou hor, už do ruda rozsvěcelo první ranní červánky, zavěšené nízko nad obzorem. Sněhem pokryté, téměř pětitisícové vrcholky pohoří Šír-Daváza, střežící jako věční strážci západní část Kábulu, se pomalu barvily do jemně růžového odstínu. Jak slunce stoupalo výš a výš, rozlévalo své světlo po stále větší části horských velikánů. Jeho záře klouzala ze zasněžených vrcholů dolů k šedivým úbočím, rozbrázděným hlubokými temnými trhlinami. Východní nebe nabíralo jas. Do ulic potemnělého města se začínal prodírat nový den. Pouliční lampy zhasínaly. Dosud liduprázdné ulice ožívaly svým typickým každodenním ruchem a jeho útržky doléhaly dokonce až k Davidovi. Auta i povozy obchodníků a překupníků se vším možným se přesouvaly na tržiště. Otevíraly se první pekárny a čajovny. Hlavní silniční tahy se plnily omšelými auty. Tvořily se první dopravní zácpy. Tentam byl noční klid. Vzduch se prohříval, teplota rychle letěla nahoru. V Kábulu začal další horký den, naplněný klokotem orientálního ruchu.

Ohromen úžasnou scenérií rodícího se dne si David ani nevšiml, že cigareta v jeho prstech už dávno dohořela. Podíval se na ni a vyhaslý nedopalek odcvrnkl dolů ze srázu. Vytáhl z kapsy telefon a udělal několik fotek. Pošle je dnes Ivě. Ať vidí, že i tady lze zažít romantické chvíle. Schoval mobil zpátky do kapsy, napřímil se a znovu přelétl Kábul pohledem.

Z té výšky, odkud se David rozhlížel, by se mohlo nezasvěcenému pozorovateli zdát, že město žije sice trochu rušným, ale na tuto část světa nijak neobvyklým způsobem života. Stejně jako v jiných městech, i zde mířily desetitisíce lidí za svojí obživou. Sluneční paprsky klouzaly po plochých střechách domů na periferiích a odrážely se od skleněných ploch luxusních výškových budov v centru. Nočním spánkem odpočatá metropole lomozila a kypěla životem.

Avšak světlo nového dne začínalo odhalovat také jiné obrazy. Nehezké, doposud přikryté milosrdným pláštěm noční tmy. Visely v prostoru, postávaly v ulicích. Jako nějaké přízračné, strašidelné skulptury, jako výstražně vztyčené prsty ukazovaly těm, kteří by se snad zdráhali uvěřit, pozor, člověče, nenech se oklamat. V této zemi je válka.

Na pozadí modrého nebe se tiše vznášela bělavá, bachratá těla dvou vzducholodí. K zemi byly upoutány dlouhými lany. Tito tiší pozorovatelé optikou denních i nočních kamer, zavěšených pod svými břichy, pozorně sledovaly pohyb hluboko pod sebou. Za pomoci šifrovaných datových kanálů pak posílaly nepřetržitý sled obrazů z ulic na monitory operátorů, sedících na základnách roztroušených po městě.

Od letiště se pomalu blížil obrovský, dvourotorový vojenský vrtulník. Minul kopec tak blízko, že David dokázal zahlédnout pilotovu světlou přilbu v okénku kokpitu. Rachotící monstrum však neprojevilo o zírajícího českého zpravodajce nejmenší zájem. S hlasitým brumláním pokračovalo v letu kamsi na sever. Pozorné oko by také zaregistrovalo kontrolní stanoviště policie i armády, obklopené nízkými hradbami z pytlů s pískem. Byly rozestaveny u každé větší křižovatky. U většiny z nich stály pickupy s těžkými kulomety ve střechách.

Také na kopci začínalo být živo. Skupinka mužů v dlouhých košilích právě vycházela na jeho vrcholek. Zamířili směrem k Davidovi. Zatím byli ještě v bezpečné vzdálenosti, bylo však zřejmé, že osamělá stříbrná toyota stojící na kraji plošiny jako magnet přitahuje jejich pozornost.

V této části města byl už dlouhou dobu klid. Nedocházelo zde k útokům na spojenecké vojáky ani na civilisty. To David dobře věděl, jinak by se sem přece nevydal. Jenže s místními lidmi je občas těžké pořízení. Člověk si nemůže být jistý, co se jim honí hlavou. A co mají schovaného v kapsách nebo pod košilí. Proto se rozhodl nepokoušet štěstí. Nejvyšší čas vyklidit prostor, brácho.

Než však odjel, ještě jednou se rozhlédl kolem dokola. Chtěl si vrýt do paměti tu úžasnou scenérii. Kdo ví, jestli ji ještě někdy uvidí. Slunce už vystoupalo vysoko nad obzor a svými horkými paprsky rozprášilo napadrť poslední zbytky ranního chladu. Ucítil, jak mu na čele vyrazilo pár kapek potu. Otřel ho rukávem mikiny.

Sundal z ramene pušku a svlékl si mikinu. Prsty si prohrábl své téměř půl roku nestříhané vlasy a nasadil si sluneční brýle. Muži se pomalu blížili. David nasedl do auta. S cvaknutím zámku dveří se uzavřel v bezpečí své ocelové skořápky. Nastartoval a rozjel se. Když chlápky míjel, zamával jim. Přátelsky mu odpověděli. Bůh ví, co v tuhle dobu hodlali na jinak liduprázdném kopci dělat. Zjišťovat to nehodlal. V žaludku mu kručelo. Byl čas na snídani. Než se k ní dostane, čeká ho nejméně půlhodinové prodírání ranním kábulským mumrajem.

2. kapitola

Vazír Chán se choulil na prosezené sedačce své otlučené bílé dodávky. Lokty se opíral o ohmataný volant před sebou a nohama nervózně podupával po podlaze vozu. Podvědomě se snažil rytmus svých nohou sladit s divokou melodií afghánského popu, který zněl z reproduktorů rádia. Svůj pohled upíral na velkou kovovou bránu, chránící příjezdovou cestu na nádvoří hotelu Serena.

Šlo o jeden z nejlepších hotelů ve městě. Byli zde ubytováni zejména významní zahraniční návštěvníci Kábulu. Celý komplex však svým vzhledem připomínal spíš pevnost než luxusní ubytovnu. Po celém obvodu byl obehnán tři metry vysokou zdí z betonových prefabrikátů, korunovanou smotky žiletkových drátů. Do vnitřního prostoru hotelu se vjíždělo pouze jednou bránou, před kterou byla navíc umístěna masivní ocelová závora. U ní probíhaly kontroly vjíždějících aut a jejich posádek. Celý prostor vjezdu střežili příslušníci ozbrojené soukromé ochranky.

Vazír si setřel pot z čela. Přes nepříliš čisté přední sklo svého vozu pozoroval strážné stojící u vjezdových vrat. Příslušníci ochranky, nevyspalí po noční službě, přešlapovali před bránou nebo se opírali o ochrannou betonovou zeď. Co chvíli si přehazovali těžké kalašnikovy z ramene na rameno a hledali nějaké stinné místo, kde by se alespoň na chvíli ukryli před dotírajícími slunečními paprsky. Ačkoliv bylo teprve něco málo po osmé ráno, slunce už začínalo pekelně připalovat a poslední hodina služby se i kvůli tomu vždy zdála nekonečná. Do hotelu tou dobou téměř nikdo nejezdil, a tak ani nebylo nic, čím by si čekání na odchod domů ukrátili.

Vazír měl ze svého místa nerušený výhled na celou ulici před hotelem. On sám svoji dodávku zaparkoval naproti v úzké vedlejší uličce mezi tři podobná vozidla místních taxikářů, takže působila nenápadně. Uličku navíc částečně krylo pár vzrostlých, zaprášených stromů, jejichž stín uvnitř vozu vytvořil vcelku snesitelné klima. Přesto Vazír cítil, jak mu po těle stékají potůčky potu. Jeho nervozita rostla, což způsobilo, že se potil o to více. Čas se vlekl neuvěřitelně pomalu. Snad už podesáté odhrnul rukáv košile a podíval se na hodinky. V duchu zaklel. Kde je k čertu to zatracené auto? Už tu dávno mělo být.

Jako by čert jeho kletbu vyslyšel, ve stejný okamžik vyjela z kruhového objezdu na odbočku směrem k hotelu zánovní, stříbrně se blyštící terénní toyota. Rychle projela krátkou příjezdovou cestou, aby s prudkým zabrzděním zastavila před kovovou závorou hradící příjezd k hlavní bráně. Zablokovaná kola vozu se ještě vteřinu sunula po zaprášeném asfaltu silnice a zanechala za sebou černou šmouhu. S osádkou uvnitř musel takový manévr řádně trhnout. Idiot, pomyslel si naštvaně Vazír, kterého příjezd vozidla vytrhl z letargie. To se mu to machruje, s takovou károu. Určitě má naplno puštěnou klimatizaci a nekoupe se ve vlastním potu jako já. Z nevrlých myšlenek ho vyrušilo přerušované troubení klaksonu, který začal mačkat netrpělivý řidič toyoty. Nepříjemný zvuk probudil nevyspalé a otupělé strážné. Loudavě se šourali k autu a chystali se provést rutinní bezpečnostní kontrolu. Jeden ze strážců se zcela netakticky postavil před kapotu vozu. Dlaní pravé ruky si zastínil oči a chvíli zíral přes čelní sklo dovnitř. Zřejmě se snažil rozeznat, kdo v autě sedí. Odlesky slunečních paprsků a zatmavená skla vozu mu jeho úsilí překazily. Rezignovaně se proto narovnal. Gesty obou rukou vyzval osádku auta k vystoupení. První se otevřely dveře na straně řidiče a zpoza volantu vystoupil muž. Od pohledu mladý – víc než třicet zim určitě ještě nezažil. Pozorně se rozhlížel, kam se postaví. Očividně si nechtěl zaprášit pečlivě vyčištěné hnědé polobotky. Také svým oblečením dával všem na odiv, že o sebe velmi dbá. Hnědé bavlněné kalhoty a světlá košile s krátkými rukávy byly bez poskvrnky a pečlivě vyžehlené. Poodešel od auta, z kapsy vytáhl krabičku cigaret a zapálil si. Se zájmem sledoval činnost strážného. Ten se nasoukal půlkou těla otevřenými dveřmi dovnitř a začal prohlížet interiér auta. Další z členů ostrahy přivezl velké zrcadlo na kolečkách. Zasunul jej pod vozidlo a kontroloval podvozek. Po chvíli z automobilu vystoupil i spolujezdec. Vazír však neviděl, jak ten člověk vypadá – jeho postavu zakrýval mohutný trup offroadu. K vozidlu se přišourali další dva strážní. Jeden z nich pozvedl kalašnikov do pohotovostní polohy na prsou, snad aby v souladu s pravidly předstíral krytí kontrolního týmu. Druhý přivedl na vodítku vyhublého, vedrem a stereotypem služby zmalátnělého belgického ovčáka. Gesty a slovy jej začal nutit, aby očenichal vjíždějící auto kvůli možné přítomnosti výbušnin.

Po pár minutách byla toyota ostrahou shledána jako bezpečná. Řidič i spolujezdec pomalu nastoupili zpátky do kabiny. Řidič ještě z otevřených dveří prohodil s jedním ze strážců pár slov a přátelsky si spolu potřásli rukama. Pak se dveře vozu zavřely a řidičova silueta zmizela za zatmaveným sklem. Závora se pomalu zvedla a současně s tím se otevřela hlavní brána. Motor auta znovu naskočil a vozidlo se rozjelo do vnitřního koridoru. Brána se za nimi ihned začala zavírat. Toyota i s posádkou tak zmizela Vazírovi z očí.

Strážní se dočkali konce své služby. Menší brankou v rohu vjezdové brány se začali trousit dovnitř hotelového areálu. Prostor před vjezdem tak zůstal na chvíli liduprázdný, dokud jej neobsadí nová směna.

Dobře, pomyslel si Vazír. Jde to podle plánu. Podíval se znovu na hodinky. Osm patnáct. Mají ještě asi dvacet minut čas. Opřel se do sedačky a na chvíli zavřel oči. Jeho myslí začal znovu probíhat rozhovor, který se odehrál předevčírem a který ho dovedl až na tohle místo.

3. kapitola

„Neboj se, bratříčku, mám to všechno vymyšlený,“ šeptal zaníceně Vazírův bratr Kásem. Seděli spolu v malé čajovně a kouřili vodní dýmku. Tabák, který v ní hořel, byl cítit opiem. „Prostě ty bílý chytíme a prodáme za balík tálibáncům. Oni si je pak vymění za nějaký svoje lidi. Tálibánci potřebujou šmejdy ze Západu. Ale asi se jim moc nedaří nějaký chytit. Tak jim je dodáme my.“

„Seš si tím jistej? A kde sakra seženeš kontakt na ty správný tálibánce?“ zeptal se Vazír bratra a potáhl si z dýmky.

Ten chytře zamrkal očima. „Mám dobrýho kamaráda, na kterýho je spoleh. Bratr jeho ženy pochází z vesnice v horách. Lidi odtamtud pomáhají Tálibánu. Dokonce už vyhodili do vzduchu několik Američanů někde u Bagrámu. Nedávno ale Američani několik jeho bojovníků zajali. Jeden z tálibánců si stěžoval mýmu známýmu, že jsou mezi nimi taky jeho dva synové. Takže je jasný, že je chce zpátky. Právě proto od nás koupí chycený bělochy. Ty pak vymění za svý syny. Už tomu rozumíš?“

Vazír nebyl žádný útlocitný chlapeček. Bylo mu šest let, když na následky pádu z lešení zemřel jeho otec. Pracoval – jako většina námezdních dělníků, přivandrovalých do Kábulu odkudsi z venkova – načerno, a tak jeho rodina nemohla očekávat, že od zaměstnavatele dostane odškodné. V Afghánistánu také příliš nefungují orgány státní správy, které by se o osiřelou rodinu dokázaly postarat. Měli tedy na výběr ze dvou variant. Buďto si sbalí svých pět švestek a odjedou spolu s matkou, starším bratrem a sestřičkou, která přišla na svět krátce předtím, zpátky do své rodné vsi, nebo kluci převezmou roli živitelů rodiny. Rozhodli se pro druhou variantu. Nejdřív zkoušeli pracovat, ale brzy zjistili, že s dětskými dělníky se nikdo moc nemaže. Matka navíc trvala na tom, že musí chodit do školy, takže pracovat mohli, až když skončilo vyučování. Práce však bylo málo, a když už nějakou sehnali, byla to dřina do noci a výdělek byl horší než mizerný. Rychle zjistili, že svět kolem nich je zlý a nemá s nimi žádné slitování. Proto ho přestali mít i oni. Z hlavy se jim rychle vykouřila ponaučení o slušném chování a vztazích mezi lidmi, které jim před časem kladl na srdce otec. Nikde nenašli soucit s malými sirotky, nepoznali nikoho, kdo by jim chtěl pomoci. Lidé, kteří měli peníze, se o ně odmítali dělit s potřebnými. Proto se rozhodli. Když nám nechtějí dát, tak si sami vezmeme. Přestali chodit do školy a místo ní se pohybovali po ulicích a kradli všechno, co nebylo přivázané a co dokázali svými silami odnést. A i když to bylo riskantní, a párkrát je při tom chytili a zvalchovali jim záda tak, že skučeli bolestí, vynášel prodej kradených věcí víc než tahání těžkých cihel na stavbě. Krádeže se staly jejich hlavním živobytím. Časem kolem sebe shromáždili partičku kluků s podobným osudem a pod vedením Vazírova bratra vytvořili dobře fungující zlodějský gang. Jak šla léta, Vazír povyrostl do výšky a zlepšilo se i jeho postavení v kriminální hierarchii. Přeprodával kradené zboží, jehož přísun mu zajišťovali malí zlodějíčci, občas zkoušel vydírat trhovce nebo prodával opium. Přivykl určitému stupni násilí, které bylo součástí života na ulici. Vyrostl z něj ostřílený kriminálník a jen tak něčeho se nezalekl. Ale to, co navrhoval jeho brácha, bylo už hodně za čárou. Unést Evropany a poštvat si tak proti sobě jejich vojáky? A pak se paktovat s Tálibánem? To už byla hodně vysoká a sakra nebezpečná hra.

Nervózně se zavrtěl na plastové židli, až pod ním zapraskala, a vyjádřil nahlas své obavy.

„Seš si jistej, že nám ti parchanti zaplatí? Za Evropany?“ zavrtěl nedůvěřivě hlavou. „A je ti snad jasný, že je budou všichni hledat? Američani i naši špiclové. Podívej, bráško, mám z toho strach. Nechci chcípnout někde v Púli Čarkí.“

Šance na přežití delšího trestu v obávaném vězení Púli Čarkí poblíž Kábulu byla pro člověka, jako byl Vazír, velmi nízká. Ve věznici byli drženi ti nejtěžší zločinci a teroristé. Brutální chování místních dozorců bylo veřejnosti všeobecně známo. A Vazír si rozhodně nedělal iluze o tom, jaké by bylo jeho postavení mezi ostatními vězni.

Kásem se usmál. „Zaplatí, věř mi. Tihle běloši nejsou Američani, kteří by se s náma nebavili. Jsou to Češi, Evropani. Ti jednají jinak, to mám zjištěný. Mají tady sice svý vojáky, ale ti se budou bát něco udělat. Navíc jich je celkem málo. Nenajdou je. A jestli budou chtít svý lidi zpátky, budou už jednat s Tálibánem, ne s náma. My už, bráško, budeme za vodou a v bezpečí.“

Potáhl z dýmky a chvíli si ponechal opojný dým v plicích. Pak ho pomalu nosem vypouštěl a pokračoval: „Můj kámoš pracuje jako strážnej v hotelu, kde Češi bydlí. Zjistil mi všechno o jejich plánech. Kam jezdí a kdy. Taky že s sebou vozí jen slabou ochranku.“ Natáhl ruku směrem k Vazírovi, otevřel dlaň a zase ji rychle sevřel v pěst. „Brácho, tady stačí jen natáhnout ruku a chytit je. Pak už je jen převezeme a prodáme. Jsou to jistý a rychlý peníze. Velký peníze!“ Mrkl na bratra. „Představ si! Začneme konečně podnikat. Už žádný běhání po ulici. Budeme v klidu sedět v kanceláři. A dělat na nás budou jiní.“

Vazír mlčel. Upřeně hleděl do desky stolu, jako by z ní chtěl vyčíst správnou odpověď na bratrovu nabídku. Deska odřeného stolu mu však žádnou pomoc neposkytla. Musel se spolehnout jen na svoji hlavu. Bylo jasné, že riziko takového podniku je obrovské. Ale na druhou stranu – suma, kterou mohli prodejem těch dvou Evropanů získat, by jim zajistila existenci na dlouhá léta. A pokud by rozumně investovali, snad i do konce života. A nejen jim. Také celé rodině. V neposlední řadě by konečně měl dost peněz na to, aby se mohl oženit. Mít ženu, děti… Navíc to vypadá, že bratr má celou akci dobře promyšlenou. A on Kásemovi věřil. Přece by ho netahal do něčeho, čím by si nebyl jistý! Sakra, kdo nic neriskuje, nic nemá! Tohle pravidlo pouličního života znal až příliš dobře. Zatlačil své obavy do kouta mysli a podíval se bratrovi upřeně do očí.

„Dobře, jdu do toho,“ pronesl s důrazem na každé slovo.

Kásem se zasmál a tleskl dlaní o dlaň. Chytil Vazíra za rukáv a přitáhl ho blíž ke svým ústům. Šeptem mu začal líčit podrobnosti svého plánu.

4. kapitola

David nacpal do batohu posledních pár věcí, které si chtěl vzít s sebou. Čekala ho poslední inspekční cesta na předsunutou operační základnu ve Wardaku. Jako zpravodajec měl na starosti všechna místa, kde působili čeští vojáci. Před ukončením své mise je chtěl naposledy navštívit a rozloučit se s těmi, kdo zůstávají.

Podíval se na hodinky. Vrtulník mu letí až za dvě hodiny. Rozhodl se, že se na chvíli natáhne a odpočine si. Přece jenom, dnes si přivstal, aby stihl ten zázrak svítání nad Kábulem. I když dříve býval ranní ptáče, tady na misi si navykl na pravidelný a dlouhý spánek.

Lehl si na postel, ruce složil za hlavu. Jak se blížil čas jeho návratu domů, začínal si uplynulý půlrok sám pro sebe tak trochu rekapitulovat. Na misi se mu dařilo. Svoji práci vykonával dobře, nadřízený s ním byl spokojený. Měl ve své činnosti úplnou volnost, což miloval. O všem, co dělal, si rozhodoval sám. Podařilo se mu získat několik dobrých zdrojů, létal po základnách v různých částech Afghánistánu. Viděl kus této neuvěřitelné země. Pravda, zažil také pár útoků, hlavně raketových. Přímo na něj však naštěstí nikdo nestřílel a ani on nemusel nikoho zabít. Byly i chvíle, kdy se trochu nudil, a protože nedokázal dlouho nic nedělat, vždycky si pro sebe vymyslel nějaký další úkol.

Oči se mu začínaly klížit, když se mu do hlavy vkradla myšlenka na Ivu. Sakra! Chtěl jí ještě zavolat a poslat fotografie z dnešního rána! A ve Wardaku je mizerné spojení.

Vstal a zapnul počítač. V aplikaci našel Ivin kontakt a spustil vytáčení. Na druhé straně se však nikdo neozýval. Asi je někde s malým, pomyslel si. Uložil aspoň snímky z mobilu do souboru v počítači a mezitím do chatu napsal krátký vzkaz.

Miluji tě, ozvu se za tři dny.

Klikl na tlačítko Odeslat. Chvíli čekal, než se zpráva doručí, a pak notebook zaklapnul. Uvažoval, jestli si má ještě lehnout, ale nakonec se rozhodl pro jiný plán. Zajde si před odletem na espresso. Musí to stihnout co nejdříve, aby si stačil ještě před nástupem do letadla dojít na záchod. Posledně si dal kávu jen pár minut před cestou a po půl hodině se mu chtělo hrozně čůrat. Tak tak že to vydržel, než dosedli na letišti.

Natáhl si pískově žluté kalhoty a obul kotníkové boty stejné barvy. Chvíli váhal, ale nakonec si ještě převlékl tričko. Jeho taktické uvažování převládlo – přece jen, v hnědém bude méně výrazným terčem než v modrém, které měl doteď na sobě. Kolem pasu zapnul bojový opasek s pistolí a zásobníky a přes hlavu si nasadil nosič s ocelovými pláty, chránícími část hrudníku a břicha. Stáhl pásky suchých zipů tak, aby mu těžké desky uvnitř nosiče co nejtěsněji přilehly k tělu. Nakonec si ještě shrnul dozadu svoji půlroční hřívu a schoval ji pod černou kšiltovku, ozdobenou slunečními brýlemi. Na záda hodil armádní batoh a z kouta zvedl pušku. Vytáhl z ní plně nabitý zásobník a už zcela zautomatizovanými pohyby zkontroloval, že ve zbrani není náboj. Pak zásobník opět s cvaknutím zasunul zpátky do těla zbraně. Hodil si popruh zbraně přes hlavu a než opustil místnost, ještě na sebe mrkl do zrcadla. Vypadáš dobře, chlapče, pochválil se. Pak už jen naťukal bezpečnostní kód na zámku a vyrazil ven.

5. kapitola

Asi deset minut poté, co se za stříbrným offroadem zavřela brána, začali strážní z noční směny vycházet brankou před hotelový areál. Její členové, stále oblečení v uniformách, ještě chvíli postávali v hloučku a živě o něčem debatovali. Většina z nich si k tomu zapálila cigaretu. Když po pár minutách cigarety dohořely, zahodili jejich nedopalky rovnou na zem a za obřadního podávání rukou se začali rozcházet ke svým domovům. Až na jednoho. Ten zamířil směrem k Vazírově dodávce. Byl to vysoký muž s tváří zarostlou hustým, krátce střiženým vousem. Po pár krocích se zastavil a opatrně se ohlédl. Ujistil se tak, že ostatní strážní jsou již z dohledu. Znovu se rozešel. Prokličkoval mezi zaparkovanými vozidly a rychlým krokem došel k zadním dveřím dodávky. Trhnutím za kliku dveře otevřel. Nastoupil dovnitř a rychle za sebou zabouchl. Vteřinu nato už odhrnoval těžkou prošívanou deku, která oddělovala nákladní prostor od kabiny řidiče. Natáhl ruku a plácnul Vazíra do ramene.

„Příteli, všechno je na dobré cestě. Za pár minut vyjíždějí. Převléknu se,“ a opět zmizel za dekou.

Vazír přikývl, aniž se ohlédl. Upřeně sledoval bránu. Uplynulo několik dalších minut. Tři strážní z nové směny vyšli brankou na sluncem zalitou silnici a znalí místních poměrů se ihned odsunuli do stínu zaprášeného stromu nedaleko brány. Odtud mohli – alespoň přibližně – kontrolovat chráněný prostor. Vazír zívnutím zahnal dřímotu, jež se o něj pokoušela, a ze všech sil potlačil chuť podívat se znovu na hodinky. Divokou hudbu v rádiu vystřídal politický komentář, rozebírající poslední vystoupení prezidenta Gháního. Politika Vazíra moc nezajímala, a tak natáhl ruku a začal na displeji rádia ladit jinou stanici. Chvíli trvalo, než se z reproduktorů ozvala muzika podle jeho gusta. Spokojeně pokyvoval hlavou do rytmu a snažil se zapamatovat si frekvenci hudební stanice, která vysílá tak skvělou hudbu. Vůbec si přitom nevšiml, že muž vystrčil ze zadního prostoru hlavu a se zájmem pozoruje dění u brány. Její kovová masa se začala po kolejnicích pomalu odsouvat do strany. V průjezdu za ní stála stříbrná terénní toyota. Nepochybně to stejné auto, které před pár desítkami minut vjelo dovnitř. Muž, hledící z nákladového prostoru, se podíval na Vazíra a zjistil, že je úplně pohlcený laděním rádia. Nespokojeně zamlaskal a rukou ho lehce plácnul do temene hlavy. Vazír sebou škubl a prudce se otočil. Už už otevíral ústa, aby něco ostrého řekl, ale muž jen kývl směrem k čelnímu sklu. Vazír okamžitě pochopil, že se venku děje něco důležitého, a stočil svůj pohled k bráně. Uviděl, jak stříbrná toyota projíždí branou a zároveň s tím se zvedá i závora. Cesta před objektem jejich zájmu je volná, a on se tady vrtá v rádiu! Spolkl nadávku a raději sledoval, jak vozidlo odbočuje na cestu vedoucí od hotelu ke kruhovému objezdu.

„Startuj!“ zasyčel hlas za ním.

Rychle pokýval hlavou a otočením klíčku nastartoval motor. Muž z nákladového prostoru, nyní již v civilních šatech, přelezl opěradlo a usadil se na místo spolujezdce. Z kapsy vytáhl mobilní telefon. Žádný supermoderní dotykový zázrak, ale starou dobrou tlačítkovou Nokii. Koupil ji v jakémsi bazaru na periferii Kábulu, nepochybně již prošla rukama mnohých majitelů. Nechal si ji ale důkladně zkontrolovat a vyměnil baterii za zbrusu novou. Telefon musel spolehlivě splnit svůj úkol a takto plně nabitý by vydržel v provozu i několik dní. Neplánoval však, že by si přístroj ponechal tak dlouho, měl mu posloužit jen dnes. A zítra, přestože všem svým pánům jistě sloužil věrně a spolehlivě, zakončí svůj život velmi nedůstojně. Na dně některé z kábulských stok.

Sledovaná toyota dojela ke kruhovému objezdu. Zrovna vrcholila ranní dopravní špička, a tak byly všechny pruhy vozovky přeplněné auty. Proud vozidel, většinou tvořený podobnými, často obstarožními japonskými vozy, se pomalu točil ve zdánlivě nekončícím kruhu, který připomínal starověký symbol urobora – hada požírajícího vlastní ocas. Ve středu objezdu, oddělený od projíždějících aut betonovými zátarasy, se tyčil obrovský reklamní poutač. Na celé jeho ploše byla namalována státní vlajka ozdobená nápisem oznamujícím všemu lidu, že brzy bude lépe. Řidič offroadu se za pomoci troubení a agresivního najíždění snažil vtěsnat do proudu aut, ale nikdo neprojevil snahu nablýskaný vůz před sebe pustit. Až jednomu z otlučených taxíků se velikého vozu zželelo a blikáním světel dal najevo, že se před něj může vmáčknout. Ten toho okamžitě využil a blikáním směrovek řidiči taxíku okázale děkoval.

Vazír, neznalý zásad sledování vozidel, poněkud znervózněl. Zmáčkl spojku a s lehkým zarachocením v převodové skříni zařadil jedničku. Prudce sešlápl plyn, a jakmile pustil spojku, motor zavyl a zaprášená dodávka vyrazila dopředu.

Muž na sedadle spolujezdce k němu otočil hlavu. „Klid. Nedrž se moc blízko za ním. Víme, kam jedou. Nemůžeme je ztratit.“

Vazír mlčky přikývl. Zpomalil a již v klidnějším tempu vyjel za sledovaným vozem.

Spolujezdec se zatvářil spokojeně a zapnul mobilní telefon. Vyčkal, až se přístroj přihlásí k síti. Pak na klávesnici vyťukal číslo, a když se člověk na druhé straně ozval, pronesl: „Jedeme. Drž se za námi.“

Bez pozdravu hovor ukončil a telefon odložil do přihrádky. Spokojeně se uvelebil v sedačce a vystrčil pravou ruku z okénka, aby se alespoň trochu ochladil proudícím vzduchem.

6. kapitola

Paprsky poledního červencového slunce zalévaná louka vydávala opojnou vůni trav, mateřídoušky a dalších květin, jejichž jména David neznal. Žár těchto slunečních loučí, dopadající na jeho ležící svlečené tělo, mu najednou přišel k nevydržení. Vedrem unavený mozek vydával varovný signál, aby se celá jeho rozehřátá bytost odsunula někam, kde bude aspoň o trochu příjemněji. Uposlechl a pomalu, s vypětím všech sil, se přetočil na levý bok. Nazdvihl hlavu z trávy a rozhlédl se kolem sebe. Všechny jeho pohyby byly i přes veškerou vynaloženou snahu až těžkopádně pomalé. Jako by se místo vzduchem musel prodírat jakýmsi průhledným medem. Obkroužil pohledem své okolí a s údivem zjistil, že na louce není sám. Těsně vedle něj ležela na uválené trávě Iva. Překvapeně ji pozoroval. Netušil, kde se tam najednou vzala. Vsadil by se o cokoliv, že před pár vteřinami tu ještě nebyla. Navíc byla úplně nahá. Tady venku, na louce. Ona, takový stydlín.

Doslova ji hltal pohledem. Její sluncem rovněž rozpálené tělo vydávalo omamnou, vzrušující vůni. Ležela bez hnutí, s rukama podél těla a očními víčky pevně sevřenými před září paprsků. Pokaždé se divil, že ta drobná blondýnka, s obličejem stříknutým pihami, miluje takové sebegrilování. Dokázala při opalování nehnutě ležet klidně i několik hodin, aniž se spálila. Přejel ji pomalu pohledem od vlasů až ke špičkám nohou. Vychutnával si ten pohled. Rázem pocítil nutkavou touhu se jí dotknout. Pomalu natáhl ruku a špičku ukazováčku vnořil do kapky sladce vonícího potu, který Ivě stékal z prsou na břicho. Zachytil tu krůpěj a začal prstem sjíždět směrem k pupíku. Stopa vlhkosti, kterou na kůži zanechával, se rychle vypařovala. Lehce pupík obkroužil a pomaličku pokračoval níž. Podíval se Ivě do tváře. Lehounce se usmívala. Neprotestovala a David se rozhodl jejího tichého souhlasu využít. Naklonil se nad ni, rozhodnutý ji políbit. Ale naráz se cosi cizího začalo drát mezi ně, na tu nádherně voňavou, rozpálenou letní louku. Něco protivně rušivého přeťalo tu atmosféru erotického jiskření. Slyšel, jak z dálky zaznívá tlumený křik. A nebyl to jen jediný hlas, přidávaly se k němu další a další. Přibližovaly se a zase vzdalovaly…

Incoming, incoming! Už rozeznával slova pronikající do jeho mysli. Proč, ksakru, tady na louce někdo huláká výzvu k útěku do úkrytu? přemýšlel. Zmalátnělý poledním vedrem, které panovalo v corrimacku bez klimatizace, se jen pomalu vracel do stavu bdělosti. Takže žádná letní idylka na louce, ale pekelné vedro v plastové ubikaci rozpálené afghánským sluncem. Naštěstí jedna část mozku, odpovědná za intuitivní chování, už začala pracovat. Rychle se na posteli posadil. Matrace pod ním byla promočená potem. Zvedl se a s očima stále zamlženýma obrazem nahé Ivy vsunul bosé nohy do kotníkových tenisek. Štíři, doprdele, blesklo mu vzápětí hlavou. Vzpomínka na nepříjemný zážitek z poslední návštěvy zdejší základny byla stále živá. Měl tehdy štěstí, že jeho bota ležela na boku a náhodný kopanec, který jí v rozespalosti uštědřil, vystrnadil nezvaného hosta na podlahu. Po prvotním leknutí byl štír rázem odchycený. Dostal jméno Bastard a od té doby dělal Davidovi společnost v jeho kábulské kanceláři. Místo boty dostal ovšem jako nový domov sklenici od kompotu. Dnes si naštěstí žádný nebezpečný členovec Davidovu botu za příbytek nevybral.

Zatáhl tkaničky na botách a rychle vstal. Prudká změna polohy mu zamotala hlavu. Opřel se rukou o stěnu a na vteřinu zavřel oči. Jakmile točení hlavy trochu ustalo, rychle vyrazil ven z ubikace. Na poslední chvíli ještě hmátl po pušce opřené v rohu. Prudkým pohybem otevřel dveře a jasná záře vysokohorského slunce ho prudce udeřila přímo do očí. S pichlavou bolestí je přimhouřil a snažil se zjistit, co se to venku vůbec děje. Spatřil, jak vojáci ze základny – každý oblečený pouze v tom, v čem vyskočil během poledního odpočinku z postele – utíkají směrem ke krytům.

Na rozdíl od svých větších kolegyň nebyla předsunutá operační základna Wardak vybavena automatickým, radarem řízeným systémem včasného varování před raketovými a minometnými útoky. Tady byl poplach vyhlašován až ve chvíli, kdy si někdo ze strážných všiml jejich odpalu nebo zaslechl svist přilétající střely. Případně při první detonaci. Signál Incoming!, upozorňující na raketový útok, tak vyhlašovali voláním všichni, kdo upalovali do krytu.

Ze tří schůdků, které vedly ke dveřím buňky, seskočil rovnýma nohama. Veden pudem sebezáchovy a zkušenostmi z mnoha poplachů, které už zažil, utíkal za ostatními. Stačil udělat jen pár skoků, když se nad ním ozval známý zvuk. Svissst, svissst… dvakrát rychle za sebou prořízlo oblohu. David na nic nečekal a plácnul sebou do prachu. Oblečený jen do trenýrek si při tom ošklivě odřel kolena. V tu chvíli ale bolest necítil. Věděl, co bude následovat. Zakryl si rukama hlavu a nos zabořil do rozpálené hlíny. Výbuchy minometných nábojů, které mu před vteřinou přelétly nad hlavou, na sebe nenechaly dlouho čekat. Prásk, prásk, otřásala se země. Naštěstí ten šmejd, který jim pozdrav posílal, nemířil přesně. Což ovšem u další várky může napravit. Ozvěny výbuchů ještě chvíli vibrovaly jeho ušními bubínky a odrážely se v uličkách mezi obytnými buňkami. Pak náhle, z vteřiny na vteřinu, utichly. David zvedl hlavu z teplé hlíny a poslouchal. Žádné nové svištění už nezaslechl. Teď! zavelel sám sobě. Vyskočil na nohy. Sebral ze země pušku, pokrytou světle hnědou prachovou pokrývkou. Se zbraní v rukou vystartoval k betonovým skružím, obloženým pytli s pískem. Sloužily jako kryty právě pro případ raketového útoku.

Vpadl dovnitř pár vteřin před tím, než zazněly další dva výbuchy. Tentokrát minometné střely dopadly o poznání blíž.

„Ten zmrd se pořád zlepšuje,“ poznamenal klidně jeden z vojáků v krytu. Na lavicích, stlučených z dřevěných palet, se jich tu tísnilo asi dvacet. Zbytek osazenstva základny byl roztroušen po dalších úkrytech. Vojáci drželi své zbraně mezi koleny a odevzdaně hleděli na podlahu krytu. Někteří kouřili a dým z cigaret za chvíli vytvořil u nízkého stropu šedý mráček. Nedalo se nic dělat. Mohli jen čekat, až ten grázl vystřílí munici a oni budou moci zalézt zpět do svých přehřátých pokojů.

Chlápek s motorkou vyslal směrem k základně většinou čtyři střely, v klidu rozmontoval minomet a odjel zpátky do vesnice. Ze vzduchu ho pravidelně do místa bydliště doprovázel některý z průzkumných prostředků. Dron, nebo dokonce bitevní vrtulník. Za tu dobu, kdy pravidelně oblažoval lidi na základně svými dárečky, se vědělo přesně, kde ten bastard bydlí. Dalo by se tedy vtrhnout do vesnice, chlapa zajmout a minomet zabavit. Vesnice ale ležela na nepřátelském území. Riziko civilních ztrát při pozemní operaci – pokud by ji prováděli vojáci ISAF – tak bylo vyhodnoceno jako příliš vysoké. A svěřit její provedení pouze vojákům afghánské armády si nikdo netroufl.

„Plukovníku, chci u toho být. Řekněte mi, kam mám jít.“

„Na vaši odpovědnost, kapitáne.“