Jedná se o fikci. Jména, postavy, místa a události jsou buď výtvorem autorčiny fantazie, nebo jsou použity smyšleně, a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými, obchodními společnostmi, událostmi nebo lokalitami je zcela náhodná.

Toto vydání vychází po dohodě s Harlequin Enterprises ULC

The Dachshund Wears Prada

Copyright © Stefanie Little, 2022

Translation © Jan Sládek, 2024

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci
vcelku nebo po částech v jakékoli formě

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-442-6

ISBN mobi: 978-80-7689-443-3

Všem psím mazlíčkům, pro které jsem kdy měla v srdci
zvláštní místo: Jasmine, Cici, Zorrovi, Lady, Maggie a Harrymu

První kapitola

Theo Garrison se podobně nepříjemně v obleku ještě nikdy necítil, což už něco znamená, vezmeme-li v úvahu, kolikrát se ho jeho bývalá přítelkyně ptala, jestli se v něm náhodou nenarodil. Měl pocit, jako by ho dusil, přestože mu ho ušili na míru. Zvedl ruku ke krku, prstem zajel pod okraj límečku a v marném pokusu trochu jej uvolnit za něj zatáhl. Žádná úleva se však nedostavila.

Možná ale problém nebyl v obleku.

Možná byl nervózní z přítomnosti dvou stovek lidí. Na podobnou událost až příliš velkého počtu. Theo se snažil, pokud to bylo možné, podobným shromážděním vyhýbat. Dnes to ale nešlo. Přišel vzdát poctu své babičce, která se bez početné společnosti nikdy neobešla.

Dokonce ani v den vlastního pohřbu.

Theo znovu popotáhl za límeček. Slunce nemilosrdně pražilo, kněz hovořil o babiččině životě a Theo cítil, jak ho nervozitou čím dál víc svrbí kůže. Cítil na sobě desítky zvědavých pohledů a byl z toho nesvůj. Neměl rád, když ho někdo sledoval. Nesnášel, když na něj ostatní civěli jako na exotického plaza za sklem, na které děti ťukají, aby zjistily, jak bude nebohé zvíře reagovat. Většinu pozornosti ale naštěstí přitahovala Etna Francois-Garrisonová, což byl podle Thea určitě její záměr.

Proč by se jinak nechala pohřbít v plesových šatech od Valentina?

Bíle lakovaná rakev — od rána, kdy si mrtvou mohli všichni prohlédnout, naštěstí uzavřená — byla vyložená světle žlutým hedvábím a ozdobená třpytivými drahokamy, které Theo takřka s jistotou odhadoval na pravé diamanty. Jako vykonavatel babiččiny závěti se podrobnostmi nezabýval. Seznam požadavků jen zběžně prolétl, protože byl předem rozhodnutý, že je všechny do jednoho splní. I ty nejpodivnější. Bral to jako poslední příležitost, kdy může svojí babičce vyhovět. Jako poslední možnost ukázat, jak moc pro něj byla důležitá.

Když oba rodiče umřeli a z něj se v pouhých deseti letech stal sirotek, babička se ho ujala. Byla mu matkou, otcem, babičkou i kamarádkou. Celou rodinou. Tolik rolí mohla zvládnout jenom ona.

Theo ztěžka polkl. Měl pocit, jako by mu někde hluboko v krku uvízl velký chuchvalec, a stále palčivějším pocitem ztráty se mu bolestně svírala hruď. Přesto na sobě nedal nic znát. Stál se zataženými rameny rovně jako pravítko a upřeně hleděl přímo před sebe.

„Mohu požádat rodinu, aby přistoupila k rakvi a vzdala zesnulé poslední poctu?“ ozval se kněz a rukou pokynul Theovi.

Rodina je slovo označující skupinu lidí. Jenže jediný, kdo pokročil vpřed, byl Theo. Víc pozůstalých tu nebylo. Celá rodina Garrisonových se smrskla na jedinou osobu. Manhattanská linie visela doslova na vlásku.

Theo zamířil ke knězi stojícímu vedle malého přenosného stolku plného růží. Nikoli červených, protože babička nesnášela klišé, ani bílých či žlutých, protože tyhle barvy působí příliš smutně. Všechny byly ostře růžové, tak zářivě, že vypadaly uměle. Theo jednu zvedl a okamžitě si všiml, že květiny byly pečlivě zbaveny trnů. Chvíli zůstal nehnutě stát a prstem přejížděl po místech, kde se ještě nedávno nacházely ostré hroty.

„Sbohem, babičko,“ řekl a hodil růži do jámy, na jejíž dno před chvílí spustili rakev. Růže měkce dopadla na bílé víko. „Všechny tam ode mne pozdravuj.“

Hodil do jámy druhou růži a pak pokračoval s dalšími, za všechny, kteří tu měli stát po jeho boku — za matku, otce, dědečka, kteří odešli příliš brzo. Dřív, než se stačili dožít zralého věku.

Theo udělal pár kroků zpátky a byl moc rád, že si nezapomněl svoje sluneční brýle. Pravidelně je používal jako ochranný štít před okolním světem a teď je potřeboval ještě víc než kdykoli předtím.

Když obřad skončil, lidé se začali řadit ke kondolenci. Jeden po druhém mu tiskli ruku a při polibcích na něm zanechávali svůj parfém. Theo si během pohřbu všiml spousty známých tváří. Připadal si tak trochu jako na přehlídce newyorské smetánky — módních návrhářů, politiků, lidí z nejbohatších kruhů —, přesně jak by si to jeho extrovertní, pozornost milující babička přála.

Na tom, že by se s ní nejraději rozloučil v soukromí, teď nezáleželo. Byl to její den. Theo dlouze vydechl a s rukama v kapsách kalhot nažehleného obleku čekal, až se okolí čerstvě vykopaného hrobu vyprázdní.

„Byla to úžasná žena,“ prohlásil otec Ahern a chlácholivě přitom položil ruku Theovi na rameno. „Naprosto jedinečná. Nikoho podobného jsem nikdy nepoznal.“

„Já vím,“ přikývl Theo.

„Každou neděli chodila do mého kostela na mši a vždycky seděla v první řadě. Bylo to její místo, které si nikdo netroufal obsadit, dokonce i když se opozdila.“ Postarší muž se tiše zasmál a zkřížil ruce na prsou. „Jednou ho zabraly nějaké děti, ale ona je rázně zahnala kabelkou. Vypadalo to, jako by rozháněla hejno racků. Od té doby se o to už nikdo nepokusil.“

Theo se usmál. Tu scénu si dokázal živě představit. Přesně taková byla — žena navyklá poroučet. Přirozená velitelka dokonce i v dřívějších dobách, kdy byla většina žen zvyklá pouze poslouchat. V poslední době, kdy tak statečně bojovala se svou nemocí, mu připadala jako Goliáš.

„Tebe jsem vedle ní v kostele nikdy neviděl,“ poznamenal otec Ahern.

„Ve společnosti cizích lidí se cítím nesvůj.“

„Spíše jde o společenství spřízněných duší.“

Theo chvíli sledoval, jak se několik posledních smutečních hostů trousí k limuzínám zaparkovaným na silnici procházející hřbitovem. O kousek dál si všiml lidí od novin, držících se v patřičném odstupu jen díky svalnatým příslušníkům ochranky, které si pro tuhle příležitost najal. Řada supů stále číhala s připravenými fotoaparáty, jako by chtěla podpořit Theovo přesvědčení, že existuje něco, co prodává ještě spolehlivěji než sex.

Zármutek.

„Spřízněné duše mě znervózňují taky,“ opáčil Theo.

Mírněji to formulovat nedokázal. Poslední dobou by si, s výjimkou pohřbu, jen stěží vybavil situaci, kdy se mimo práci nacházel ve společnosti víc než tří lidí. A rozhodně to nebylo z nedostatku příležitostí.

Kněz zkrabatil čelo. „Vím, že to, jak jsi přišel o rodiče, muselo být hrozně těžké.“

„Už je to dávno,“ řekl Theo. Přesto se ale stále, o celých dvacet pět let později, budil nočními děsy. Ten výjev — pomačkané auto s krví na oknech — nedokázal dostat z hlavy. Všechna média tragédii věnovala hlavní pozornost a lidé se tvářili naprosto šokovaně, jako by něco podobného nikdo nečekal.

Hollywoodští miláčci a příslušníci newyorské smetánky byli podle oficiálních zpráv na místě mrtví.

Theo cítil zvláštní tlak u srdce. Jeho matka a otec s podobným koncem podle všeho počítali. Všemožně se snažili vyhnout pozornosti stále dotěrnějších a agresivnějších paparazzi. Používali falešná auta, jezdili po neobvyklých trasách, pokoušeli se jim za každou cenu uniknout… až nakonec skončili zaklesnutí v zábradlí mostu.

Takže není divu, že Theo si na média dvakrát nepotrpěl. A podobně nesnášel každého, kdo se snažil strkat nos do jeho soukromí, které si dobře hlídal. Nebylo v tom nic osobního. Jen se snažil chránit.

„Truchlit je přirozené,“ pokračoval kněz. „Bůh měl svůj důvod, když nám daroval city. Smutek je naprosto pochopitelná reakce.“

Theo otevřel pusu, ale než stačil reagovat, zničehonic se vedle něj objevil Frank Ferretti. Byl v černém obleku, jak se při podobné příležitosti sluší, přesto působil jako postarší italský elegán. Frank byl dlouholetý rodinný přítel. Původně pracoval jako osobní strážce Theovy matky a poté působil jako babiččina pravá ruka a její důvěrník.

„Můžeme?“ zeptal se tiše. „Auto už čeká.“

Theo napřáhl ruku směrem ke knězi. „Mockrát děkuji, otče. Byl to krásný obřad. Babička by vám byla za vaše lichotivá slova vděčná.“

„Pokud bys změnil názor na společnost spřízněných duší, moc rád tě mezi námi přivítám.“

Theo přikývl, i když hluboko v duši věděl, že v tomhle směru se určitě nic nezmění. Už od dětství byl zvyklý na neustálou pozornost okolí a dnešek se nijak nelišil. Stejné to bude i příští týden a nejspíš až do chvíle, kdy ho zavřou do rakve a uloží hluboko pod zem.

„Tímhle směrem,“ ukázal Frank a vyrazil s Theem z místa, kde ležely ostatky jeho babičky, dědečka i rodičů. Prošli částí připomínající pečlivě upravenou zahradu a poté proklouzli úzkým otvorem v živém plotě. Slunce Thea celou dobu hřálo do krku a ramen a připomínalo mu, že dokonce i v ten nejtemnější den se svět točí stále dál.

Za zády slyšeli zklamané výkřiky lidí z médií, kterým došlo, že tentokrát si nepřijdou na své, a rychlým krokem pokračovali k připravenému automobilu. Vklouzli do něj v okamžiku, kdy se v průchodu v živém plotu objevilo několik fotografů. Theo zaznamenal několik záblesků, a když sebou auto prudce trhlo, křečovitě sevřel rukojeť ve dveřích, tak pevně, až mu zbělaly klouby.

Obvykle měli jeho řidiči přísně nařízeno nejezdit rychle, ale tohle nebyla běžná situace. Vůz projel bránou greenwoodského hřbitova a za chvíli v zadním zrcátku společně sledovali, jak za nimi během jízdy po mostě směrem k Manhattanu mizí Brooklyn. Zdálo se, že se svým pronásledovatelům ztratili, ale Theo se přesto raději podíval přes rameno.

Jak to dělal celý život.

„Takhle blázní jen proto, že ze sebe děláš takovou záhadu,“ zamumlal Frank u volantu. „Čím víc se toho pokoušíš utajit, tím víc touží po informacích.“

„Jen ať se snaží. Rozhodně jim to nehodlám ani v nejmenším ulehčit.“

Frank se chraplavě zasmál. Jeho hlas připomínal drsnou kůži aligátora. „Možná by tě mohlo zajímat, že jsem o tobě onehdy četl v jednom článku.“

„Vážně?“ Theo povytáhl obočí. „Pořád opakují ty staré žvásty? Protože ode mě se určitě nic nového nedozvěděli.“

„Píší o tobě jako o Poustevníkovi z Páté avenue.“

„To nezní špatně.“ Theo se podíval na Franka. „Líbil se mi i Nejzáhadnější muž z Manhattanu. Dělají ze mě místní legendu.“

„Raději si dávej pozor, aby ti to nestouplo do hlavy.“

„To se nestane,“ opáčil Theo, zatímco sledoval, jak za okny postupně mizí manhattanské mrakodrapy. Někdy si na Manhattanu připadal jako v těsné krabici od bot, což by většina lidí nejspíš nepochopila. Okolní výškové budovy, zdánlivě sahající až k nebesům, mu připomínaly vězeňské mříže. „Vážně mi bude moc chybět.“

„Já vím,“ přikývl Frank a položil mu ruku na rameno. „Mně taky.“

Auto se dál prodíralo městem. Když se přiblížili k Upper East Side, Theo si vyčerpaně položil hlavu na opěrku. Posledních pár těžkých týdnů si vybralo svoji daň. Cítil se k smrti unavený. Ze zármutku na babiččiným odchodem ho bolelo celé tělo.

Věděl, že se už nikdy nevrátí. Že ji jednou provždy ztratil.

„Už nám zbývá jen posledních pár formalit, které by neměly zabrat moc času,“ ozval se Frank, jako by vycítil, na co Theo myslí. „V jedné zásuvce jsem narazil na několik starých fotek a pár dopisů. Napadlo mě, že by sis je nejspíš rád prohlédl.“

„Teď jsem na to vážně příliš unavený. Stavím se zítra po práci a projdeme, co bude třeba.“

„Jak chceš, ale nezapomeň, že musíš ještě vyzvednout psa.“

Theo prudce škubl hlavou a zadíval se na něj. Nedostatek spánku se na něm podle všeho podepsalo víc, než si uvědomoval. „Psa?“

„Jasně že psa.“ Frank na Thea zíral, jako by měl dvě hlavy nebo jako by mluvil elfsky. „Pamatuješ se na Camillu? Na to malé chlupaté torpédo s povahou barového rváče. Se zuby ostrými jako nože, neviditelnými rohy, čertovským ocasem… Vážně ti to nic neříká?“

„Jasně že říká.“ Theo pokrčil rameny. Babiččin pes byl svou špatnou povahou vyhlášený stejně jako Theo svým samotářství. „Proč bych ho ale měl vyzvedávat?“

Frank se na něj stále díval stejným pohledem. Jako by viděl jeho pohybující se rty, ale nerozuměl jedinému slovu, které mu vychází z pusy.

„Protože…“ Frank to slovo protáhl, jako by mluvil s malým dítětem. „Protože ti tahle rozmazlená ďábelská princezna patří.“

„Cože?“ Theo zamrkal a zakroutil hlavou. „Odkdy?“

„Od chvíle, kdy jsi podepsal vypořádání závěti. Pamatuješ se na setkání s právníky, kteří prošli babiččinu poslední vůli, všechny pokyny ohledně posmrtných darů a —“

„Jasně že se pamatuju.“ Theo mávl rukou. „Dobře si na to vzpomínám. Ale nevybavuju si nic o psovi.“

Ten den prožil jako ve snu. Babička těsně před smrtí změnila závěť, protože výslovně trval na tom, aby podstatnou část svého jmění věnovala dobročinným nadacím, jež podporovala. Sám měl dost peněz a další od ní nepotřeboval. Vůbec se při jednání s právníky nedokázal soustředit, protože ho ochromoval smutek z babiččina brzkého konce. Celou dobu měl před očima hustou mlhu a pamatuje se jen, jak pořád dokola opakoval, „ano, ano, samozřejmě“.

Že by ale souhlasil s adopcí toho čtyřnohého vyslance pekel? O tom by přece něco věděl.

„Camilla byla na seznamu cenností, které mají zůstat v rodině,“ připomněl Frank a poškrábal se na bradě.

„Na seznamu cenností?“ zopakoval Theo a hlasitě sykl. „To si ze mě děláš legraci! Pod cennostmi si představuju starožitné hodinky, alba s rodinnými fotkami nebo nějaké zatracené vyšívané ubrusy. Rozhodně ale ne psy.“

A už vůbec ne tohohle. Koho by napadlo, že by ten čokl mohl mít nějakou cenu.

„Camilla byla na seznamu,“ trval na svém neústupně Frank. „Copak podepisuješ dokumenty, aniž by sis je pořádně pročetl? Pokud ano, tvůj dědeček by ti k tomu řekl svoje.“

Ne, Theo nikdy nepodepsal nic, co by si nejdřív pečlivě slovo po slovu neprostudoval. Jenže setkání s právníky proběhlo za zvláštních okolností, kdy myslel hlavně na babičku, na to, aby jí udělal před smrtí radost. Chtěl jí splnit všechna přání, aby odcházela pokud možno smířená a spokojená. Chtěl pro ni ještě naposledy sehrát roli dokonalého vnuka. I tak si měl ale všimnout, že se mu chystá to děsné zvíře hodit na krk. V tomhle směru pro něj není omluvy.

Problém je v tom, že přímo se o tom ani slovem nezmínila.

Jeho laskavá, všemi mastmi mazaná babička svého zhýčkaného miláčka ukryla do záplavy slov, takže Theo si její lsti vůbec nevšiml. A udělala dobře, protože jakkoli se jí snažil vyhovět, s tímhle dědictvím by za nic nesouhlasil. Ani náhodou.

Theův život doposud probíhal v pevně stanoveném rytmu, protože se přísně držel několika pravidel:

1. Žádná interview.

2. Žádná překvapení.

3. Žádné vztahy.

4. Žádné výjimky.

Vůbec nejdůležitější byl poslední bod, takže tahle nečekaná část závěti pro něj představovala problém. Velký čtyřnohý, našamponovaný, protivný problém.

„Pořád se mi tomu nějak nechce věřit,“ zamručel Theo a zakroutil hlavou.

Frank dlouze vzdychl. „Nejdřív pro Camillu zajedeme a pak uvidíme, co bude dál. Souhlasíš?“

„Tak dobře.“

Když spolu s Frankem dorazili k babiččinu hnědému pískovcovému domu v Upper East Side, Theo měl pocit, že se mu každým okamžikem rozskočí hlava. Početná armáda sluhů během předchozího týdne skončila s balením babiččiny působivé sbírky uměleckých předmětů a starožitného nábytku, takže dům byl takřka prázdný. Většina předmětů skončila v muzeu nebo na charitativních aukcích, ale několik kousků dostali i nejbližší přátelé. Její rozsáhlá garderoba se měla objevit na výstavě v Institutu módy a šperky získalo Metropolitní muzeum umění.

Tedy až na její snubní prsten, který Theo pečlivě, z pochopitelných sentimentálních důvodů, uschoval spolu s matčiným do svého sejfu. Ani jeden se už nikdy neměl dotknout ženské ruky.

Všechny ostatní předměty byly pečlivě zkontrolovány, zaevidovány a uloženy do krabic opatřených štítky, kde čekaly v různě vysokých hromadách na příslušný odvoz. Kancelář byla zamknutá a připravená na Theovu poslední návštěvu, v jejímž průběhu projde zbytek důležitých dokumentů.

Všechno běželo přesně podle plánu… bohužel jen do téhle chvíle.

Theo procházel prázdnými chodbami a ozvěna jeho kroků se dutě odrážela od vysokých stropů. Bez babičky dům působil ještě rozlehlejší než obvykle. Jako vyprázdněná schránka bez života, bez světla a radosti.

„Jdete brzy!“ Ve dveřích obývacího pokoje se objevila žena. „Čekala jsem vás nejdřív za hodinu.“

Theo ji nepoznával, ale Frank se okamžitě ujal svojí role. „Tohle je Marcie. Posledních pár týdnů se starala o Camillu, od chvíle, kdy babička musela do nemocnice.“

„Je mi moc líto vaší ztráty,“ řekla s lehkou úklonou hlavy Marcie. „A omlouvám se, že vám musím ještě dnes hodit Camillu na krk. Vím, jak moc je to pro vás těžké. Ale já… já to už dál nezvládnu.“

Současně s Marciinými slovy se v místnosti objevila Camilla – jako by ji přivolal nějaký lidskému uchu neslyšitelný zvuk, nebo možná samotný ďábel. Jezevčík byl vysoký sotva jako školní pravítko a měl krátké pahýlovité nohy, na kterých se při každém kroku povážlivě kolébal. I tak ale vyvolával dojem, jako by právě vstoupila anglická královna.

Theo měl na pár okamžiků pocit, že slabě slyší zvuk slavnostních trumpet. Možná to ale byla spíš varovná siréna v jeho hlavě.

Camilla měla pečlivě vyčesanou zářivě zlatavou srst a na růžovém obojku se jí pod krkem houpal stříbrný přívěsek ve tvaru písmene C. Na první pohled by mohla působit takřka roztomile. Nebo dokonce sladce. Pokud by ji ale někdo považoval za poslušného mazlíčka, který se rád nechává v majitelově klíně drbat na bříšku, děsivě by se mýlil.

Kdepak. Tahle bestie byla nelítostný čtyřnohý diktátor.

„Všechno potřebné najdete v sousedním pokoji,“ pokračovala Marcie čím dál vyšším tónem. „Nechala jsem vám její denní rozvrh a zabalila jsem všechny její věci, abyste si ji mohl rovnou odvézt domů. Protože já už opravdu musím ujít. Hned teď.“

Marcie takřka současně rychlými krůčky vyběhla z místnosti, jako by se bála, že se ji někdo pokusí zadržet. Bylo zjevné, že si svůj únikový plán dobře promyslela. Theo uslyšel prásknutí vstupních dveří, které zadunělo celou místností, a upřeně se zadíval na psa.

Camilla jeho pohled opětovala.

„Takže to bychom…“ Frank si odkašlal. „Co s ní chceš dělat? Mohl bych zavolat do útulku, aby si pro ni přijeli. Nebo bych mohl obvolat Etniny přátele a poptat se, jestli by se jí někdo neujal.“

Camilla otočila hlavu k Frankovi a Theo by přísahal, že v jejích přimhouřených očích zahlédl zuřivý vztek.

Hluboko v srdci dobře věděl, že se psa nemůže zbavit. Aspoň ne hned. Babička pro něj byla vším, a i když za jejího života by se s ní rozhodně hádal… teď už tu možnost neměl. Musel se rozhodnout: buď splní její přání nebo ne.

„Vím, že toho budu litovat,“ vzdechl a zakroutil hlavou. „Přesto si ji ale nechám.“

„Víš to jistě?“ zeptal se Frank s úšklebkem. „Teď už na tom přece nezáleží. Babička se o tvém rozhodnutí nedozví.“

„Jenže já s ním budu muset žít.“ Theo zhluboka vzdychl. „Když mi toho psa odkázala, určitě k tomu měla nějaký důvod.“

Oba muži chvíli mlčky bez hnutí hleděli na malého klobásovitého ratlíka. Camilla udělala pár kroků směrem k Theovi a zvedla k němu hlavu, jako by mu chtěla svýma malýma tmavýma očima proniknout přímo do duše a telepaticky mu sdělit, jak moc ho nenávidí. Theo nechápal, jak si mohl myslet, že by to s Camillou mohlo dopadnout dobře. Sledoval, jak jezevčík mizí, s královsky zvednutým čumákem a ocasem, v sousední místnosti, a když se podíval dolů, zjistil, že mu Camilla pomočila nohy.

Druhá kapitola

Kdyby Isla Thompsonová tušila, jak neodvratně se blíží k trpkému konci svojí kariéry, nejspíš by se oblékla trochu jinak. Boty na jehlovém podpatku se k rychlému ústupu dvakrát nehodí a totéž platí o upnutých šatech a komicky malé příruční kabelce jak pro panenky.

Isla si bohužel zvolila tyhle boty, šaty i kabelku.

„A to je důvod, proč jsem se nechala na letošní Met Gala obléknout od Sahary Vanderkampové.“ Amanda Harteová, filmová princezna a miláček dospívajících dívek celé Ameriky, se zářivě usmívala do kamery Islina mobilu. „Chtěly jsme navázat na naše letošní téma, kterým je přírodní móda, a současně jsme se nechaly inspirovat mým rodným městem…“

Zatímco klientka pokračovala v popisu hlavních inspiračních zdrojů pro své šaty, Isla raději odvrátila zrak. Protože z pohledu na nadýchanou zlatou a limetkově zelenou parádu ze saténu a tylu, navíc se spoustou flitrů a korálků, ji bolely oči. Cože to o ní říkala její návrhářka? Že jde o kombinaci avantgardního stylu a výrazné ženskosti?

Tak akorát ve snu.

Šaty vypadaly jako předražená verze hodně nepovedeného projektu z hodin šití na základní škole, ale Amanda jim zjevně nedokázala odolat, protože chtěla mezi hollywoodskou smetánkou a vlivnými lidmi z módního průmyslu co nejvíc vyniknout.

Nemluvě o tom, že v Pantone si nejspíš limetkově zelenou vybrali jako barvu roku, takže na tom, co si myslí Isla, stejně nezáleží.

Isla se zadívala na displej s příspěvky lidí sledujících živý instagramový přenos. U kraje obrazovky vyskakovaly bubliny s komentáři doprovázené emotikony a zvoláními ve stylu „Hrozně tě miluju, Amando!“. Jako u všech online přenosů s dívčími hvězdami samozřejmě nechyběly ani oplzlé poznámky, před kterými měla Isla svoji klientku chránit.

„Letos budu na Met Gala vůbec poprvé,“ pokračovala Amanda s úsměvem přímo do kamery a rychlou otočkou, při níž šaty na okamžik zastínily část luxusního hotelového pokoje jeden blok od Metropolitního muzea umění. V pozadí bylo vidět velké otevřené okno s výhledem na siluetu Manhattanu, která se pro podobně velkolepou událost skvěle hodila. „A musím se přiznat, že jsem maličko nervózní…“

Isla prudce zaklonila hlavu. Přesně o tomhle spolu mluvily. O pravidlu číslo jedna, které zní: nikdy se veřejně nepřiznávat k nervozitě. Hlavním mottem měly být ambice. Chtěly, aby Amanda působila sebevědomě a současně vřele. Takřka dosažitelně, ale ne úplně. Měla působit tak půvabně a talentovaně, aby své fanoušky neodolatelně přitahovala a současně jim nechávala aspoň špetku naděje, že by jednou mohli být jako ona.

Přesně ve stylu Taylor Swiftové.

„Na koho se dnes večer těšíš nejvíc?“ zeptala se Isla, čímž svoji klientku pobídla k hovoru o jejím nejnovějším vztahu s další celebritou. Milostné románky jsou pro propagaci užitečné – pomáhají udržet pozornost milionů fanoušků, které Amandu sledují. Isla předpokládala, že Amanda bude koukat po pohledných blonďatých spolužácích, ale ona vyhledávala spíš starší zavedené hvězdy z plakátů ve své školní skříňce. Přesně v souladu se svým hlavním mottem.

Amandin veselý úsměv vystřídal výraz naprostého nadšení. „Samozřejmě na Toma Hollanda. Kdo by se taky nezamiloval do Spidermana?“

Na obrazovce se objevila záplava nových komentářů doprovázená dlouhou řadou srdíček. Isla ukázala Amandě zvednutý palec a mávnutím jí naznačila, aby živý přenos ukončila. Zbývalo jim posledních deset minut, než budou muset nastoupit do soukromého výtahu, který je dopraví k zadnímu vchodu, kde na ně čeká limuzína.

„Ještě jednou moc děkuju, že jste mě sledovali,“ loučila se Amanda a poslala do kamery polibek. „Všechny vás mám moc ráda. A nezapomeňte zajít na můj první film Návrat do nebe, který se začne promítat příští měsíc. Uvidíme se na červeném koberci!“

Isla ťukla na displej, aby ukončila živý přenos, ale telefon dobře minutu nereagoval. Hotelové wi-fi za nic nestálo. Vůbec nechápala, jak je možné, že uprostřed Upper East Side může být tak hrozný signál. Amanda stále mávala do kamery a s pohledem namířeným na Islu čekala na znamení, že se může uvolnit. Jenže displej místo reakce zčernal.

„Sakra.“ Isla si telefon umístěný na nízkém, ale robustním stativu přisunula blíž a znovu párkrát ťukla na displej. Poblíž čekal celý Amandin tým, který chtěl mladou hvězdu posledními úpravami připravit na její první účast na Met Gala.

„Mohli bychom se do toho pustit?“ ozval se Amandin manažer Manny a hlasitě přitom tleskl. „Za pět minut musíme vyrazit.“

„Ještě to chce maličko vyspravit,“ přidala se maskérka s pudřenkou v ruce. „V silném světle se nám pořád trochu leskne obličej.“

„Já se nelesknu,“ ohradila se Amanda a protočila panenky. „Já se potím. Úplně všude.“

„Jasně. Už to bude,“ zamumlala Isla a znovu poklepala na displej telefonu, který vůbec nereagoval. Vypadalo to, že video z živého přenosu nebudou moct umístit na Amandin Instagram, ale utěšovalo ji, že jinak všechno proběhlo dobře. „Nejspíš se mi vybil telefon. Hned vytáhnu nabíječku —“

„Na podobné nesmysly nemáme čas.“ Manny se nakláněl nad Islou, které se dělalo z jeho kouřem prosyceného dechu nevolno. „Teď hlavně musíme dostat Amandu do přízemí. Hned.“

„Potřebuju ještě minutku,“ ozvala se Amanda, zatímco se ovívala listem papíru. Z její pobledlé tváře bylo patrné, že ji přemáhá nervozita. Nadcházející večer měl být pro její kariéru mimořádně významný. Nabízel jí příležitost přilákat pozornost veřejnosti a propagovat svůj první film.

„Tolik sledujících jako tentokrát jsme ještě nikdy při žádném živém přenosu neměli,“ zkusila to Isla, aby Amandu přivedla na jiné myšlenky. Všichni potřebovali, aby byla večer v co nejlepší formě, protože nešlo jenom o film, ale taky o její nedávno podepsanou smlouvu s velkou kosmetickou společností, u níž se měla stát tváří chystané řady přípravků pro mladé.

Bylo jí sedmnáct a měla před sebou velké věci.

Jenže internet dokáže stejně dobře pomáhat jako ubližovat, a jestli se Amanda večer nepředstaví v tom nejlepším světle… lehce se z ní může stát snadný terč urážek a vtipů. Což samozřejmě nikdo nechce.

„Podle fanoušků vypadáš úžasně,“ dodala Isla.

„Vypadám, jako bych se měla každou chvíli pozvracet.“ Amandina hruď se začala divoce zvedat. Prsa jí nebezpečně napínala přiléhavé šaty. „Co to mám proboha na sobě? Kdyby pro mě chtěla pracovat nějaká jiná návrhářka, něco podobně ohavného bych si v životě neoblékla. Jenže všechny, co za něco stojí, čekají jen na Kardashianky.“

Isla už tyhle příznaky dobře znala. Věděla, že za chvíli začne její klientka naplno panikařit. Potila se tak silně, že by to neschovala ani tuna make-upu, a nekontrolovaně kolem sebe máchala rukama. Pokud půjde dolů a někdo ji v tomhle stavu vyfotí…

„Určitě to zvládneš, Amando.“ Isla nechala telefon na stativu a přešla k mladé hvězdičce. „Met Gala je přesně ta událost, kdy se nemusíš se šaty držet zpátky. Právě naopak. Jde hlavně o pozornost, a až zítra na Twitteru uvidíš, jak skvěle jsi vypadala, věř mi, že budeš mít radost.“

„A co když to zvorám?“ Amanda vrhla mrazivý pohled na svoji stylistku, která vypadala, jako by se měla každým okamžikem rozplakat. „Další příležitost už nejspíš nedostanu. Bože můj, co když se mi všichni vysmějí? Co když skončím na seznamu nejhůř oblečených celebrit nějakého poďobaného blogera?“

Musíš něco vymyslet. Tuhle pubertální krizi teď rozhodně nepotřebujeme.

„Já to prostě nezvládnu.“ Amanda zakroutila hlavou tak prudce, že se jí přitom málem uvolnila jinak pečlivě připnutá kadeř. Stylistka se k ní s hlasitým výkřikem vrhla, aby ji zklidnila, a současně se pustila do opravy účesu.

„Všechno bude v pořádku,“ řekla Isla chlácholivě s pohledem upřeným na Mannyho, který se ale s ustaraným výrazem věnoval svému telefonu.

„Mohla bych dostat napít?“ požádala Amanda a přitiskla si ruku na prsa. „Potřebuju se trochu uklidnit.“

Vážně jen trochu?

Isla se rozhlédla po místnosti a zastavila se u otevřené láhve se šampaňským v kbelíku s ledem. Nabízet nezletilé dívce alkohol jí nepřipadalo správné, i když dobře věděla, že konzumace alkoholu mladistvými se v Hollywoodu nepovažuje za žádný velký problém. Dokud nezačnou šňupat koks, všechno je nejspíš v pohodě.

I když…

„Uklidni se, zlato, a dívej se mi do očí.“ Isla klientčinu prosbu ignorovala a místo toho ji chytla za ruku. „Máš tu kolem sebe spoustu lidí, kteří si myslí, že vypadáš naprosto úchvatně. Nikdo z nás by ti přece nelhal. Dobře víš, že nám můžeš věřit.“

V Amandiných doširoka otevřených modrých očích se třpytily slzy, ale přesto přikývla. Isla vycítila svoji příležitost. Spousta lidí si myslí, že její prací je vymýšlet chytlavé hashtagy, hledat správné sponzory a partnerské společnosti a sledovat reakce na většinou zcela nepředvídatelných sociálních sítích. Jenže mladé hvězdy jako Amanda potřebují v tomhle děsivě kritickém světě také neustálou podporu a pečlivé vedení.

„Pojďme se trochu nadechnout,“ navrhla Isla a současně zpražila pohledem Mannyho, který se na druhé straně místnosti významně díval na hodinky. Věděla, že ples může pár minut počkat. Nemluvě o tom, že uvítání na červeném koberci se stejně pokaždé hrozně protáhne. „Chtěla bych, aby ses soustředila jen na tu spoustu úžasných věcí, které máš před sebou.“

Amanda se natáhla pro sklenku a láhev drahého šampaňského. „To je skvělý nápad. Pojďme si na to připít.“

„Možná bys raději neměla pít…“ Isla se pohledem obrátila o pomoc k Mannymu, který teď ale pro změnu telefonoval a pomalým krokem se přesouval dál od ostatních. Nikomu jinému Amandino pití podle všeho starosti nedělalo. Isla si říkala, jestli je vážně tak upjatá. A odpověď zněla, že nejspíš ano. „Tak jenom trošku. Přece nechceš, aby se ti na červeném koberci pletl jazyk.“

Perlivá tekutina ve sklence prudce vypěnila a část málem přetekla přes okraj.

„Na mě,“ pronesla Amanda a pozvedla ruku k přípitku.

„Na tebe, na ženu na počátku neuvěřitelně úspěšné kariéry. Jsme tu všichni jen pro tebe,“ přidala se Isla, kterou těšilo, že se Amanda konečně aspoň částečně uklidnila. „A pořádně se na červeném koberci předveď!“

Amanda si trochu usrkla… ve skutečnosti si pořádně lokla. Sakra. Najednou do sebe obrátila celý obsah sklenky, jako by potřebovala uprostřed parného dne uhasit žízeň.

„Trochu zpomal,“ napomenula ji Isla s nervózním smíchem a rázným pohybem jí vzala sklenku z ruky. Typická teenagerka. Určitě si myslí, že ji nic neporazí.

Počkej, až ti bude dvacet šest a po prohýřené noci ti bude v hlavě dunět jako na bubenické soutěži.

„Podle mě jsi připravená.“ Isla podala Amandě její kabelku ozdobenou spoustou drahých kamenů. „Dobře víš, co máš dělat. Snaž se udělat co nejlepší dojem, rozdávej úsměvy a hlavně si celý večer užij.“

Amanda se zhluboka nadechla a přikývla, takže Isla na okamžik uvěřila, že všechno půjde dobře. Bohužel jen do chvíle, než si Amanda přitiskla dlaň na pusu a vyzvracela se na své luxusní zakázkové šaty. Větší část nechutné hmoty s kousky nestráveného jídla skončila na podlaze. Isle se udělalo z toho kyselého puchu nevolno. Ostatní v místnosti stáli se zatajeným dechem a snažili se držet od znečištěné oblasti co nejdál.

„Bože můj.“ Isla nehybně zírala na svou klientku. Stála s otevřenou pusou, neschopná jakékoli reakce. Mozek jí stávkoval jako zaseknutý počítač.

Co s tím teď mají proboha dělat?

Amanda se rozplakala a všichni začali panikařit. Jeden přes druhého se chaoticky překřikovali, čímž vůbec ničemu nepomáhali. Ničemu neprospívalo ani Mannyho vzteklé mručení, které jen ještě posilovalo Amandin pláč.

„Určitě to zvládneme,“ ozvala se Isla, zatímco rychle promýšlela, jaké mají možnosti. Zničené šaty se dají vyměnit a make-up se určitě podaří opravit. Pokud si pospíší, všechno se dá pořád ještě zachránit. „Přece máš připravené ještě jedny náhradní šaty, že je to tak, Mel? Ty růžové s obšívaným lemem. Zavolám dolů, aby nám přinesli nějaké další ručníky a…“

Isla nedořekla. Když se natáhla pro telefon, který byl stále pevně usazený na stativu, všimla si, že displej už zase svítí. Jenže tentokrát na něm nezářila žádná srdíčka ani zvednuté palce. Místo toho byl plný výsměšných emotikonů a vykřičníků od mnohých z více než milionu fanoušků, kteří tuhle kolosální katastrofu sledovali v přímém přenosu.

Třetí kapitola

O měsíc později…

Isla se pomalu vláčela chodbou ke svému bytu a na prstu se jí přitom pohupovaly její boty na vysokých podpatcích. Za normálních okolností by bosá po venkovním koberci nikdy nechodila — především v budově s tak pochybnou údržbou —, ale tentokrát nebylo zbytí. Velkou část vzdálenosti šesti bloků v neskutečně nepohodlných botách připomínajících středověká mučidla zvládla, ale nakonec jí nohy přece jen vypověděly službu.

Nemluvě o tom, že hygiena chodidel ji právě teď vůbec netrápila. Odmítli ji v další společnosti, kde žádala o práci — tentokrát rychleji, než se stačila dostat domů —, takže o špinavý koberec si starosti vážně nedělala.

Odemkla dveře bytu a s pevně sevřenými rty se zadívala na dobře známý výjev. Její mladší sestra Dani stála u stěny a jednou rukou se držela provizorní baletní tyče vyrobené z tyčky na koupelnový závěs a několika konzolí, které společně našly ve zlevněnce na rohu. Měla na sobě černý trikot a růžové baletní punčochy s dírou na jednom koleni. Silně ošoupané baletní cvičky byly na špičkách roztřepené, ale stuhy zářily novotou a byly na první pohled pečlivě přišité.

Místností zněla klasická hudba, kterou Isla okamžitě vypnula. „Co jsem ti říkala o rušení sousedů?“

Dani zůstala stát v pozici s mírně pokrčenýma nohama, jako by zapomněla dokončit poslední plié. „Že všechno, co dělám, mám dělat pořádně.“

„Ne, tohle jsem ti rozhodně neříkala.“ Isla zpražila sestru přísným pohledem a snažila se ignorovat ramínka jejího trikotu, která se jí zařezávala hluboko do kůže. Úbor byl minimálně o číslo menší, což jí znovu připomnělo, že sestra roste jako z vody. Bylo jí teprve čtrnáct, a už byla vyšší než Isla.

„Už vím a máš pravdu,“ ušklíbla se Dani. „Tohle jsi říkala o úkolech. Jenže balet je ještě důležitější než škola, takže…“

„Důležitější bude, až nám ta tvoje plié zaplatí aspoň část nájmu.“ Isla pověsila klíče na háček u dveří a peněženku hodila na kuchyňskou linku.

„Snažím se na tom pracovat.“ Dani se znovu pustila do zahřívacích cviků a špičkami přitom hlasitě klepala o dřevěnou podlahu. „Jak ses celý den měla?“

Hm. Chceš vědět, jak jsem si užila tři desítky zamítavých e-mailů a tenhle poslední pohovor, na který mě zjevně pozvali jen ze zvědavosti, a jakmile jsem za sebou při odchodu zavřela dveře, hlasitě se mi vysmáli?

„Docela… fajn,“ opáčila Isla s nijak přesvědčivým výrazem.

Ve skutečnosti šlo všechno od desíti k pěti. Jakže ji nazvala její bývalá šéfová? Už ví: Pohřebnicí z Instagramu.

„Jednou jsi mi říkala, že slovo ‚fajn‘ má v podobných situacích stejný význam jako ‚růžový slon‘.“ Dani uvolnila elegantně ohnuté ruce před tělem a vrhla na Islu tázavý pohled. „Co se stalo?“

Vlastně úplně všechno.

Isla vytáhla z chladničky láhev vína a trochu si nalila do sklenky. Věděla, že musí šetřit, protože další zásobu představovala už jen krabice s vínem dost pochybného původu. „Amanda přišla o smlouvu s velkou kosmetickou společností a její film je prozatím naprostý propadák. Zrovna dnes jsem od ní dostala pořádně zlostný e-mail.“

„Myslela jsem, že špatná publicita neexistuje.“

„Vím, že se to říká, ale je to nesmysl. Jsou věci, které se prostě nedají ustát.“ Isla si znovu lokla vína. „Například když člověk natočí začínající hollywoodskou hvězdu, jak si zvrací na šaty.“

Jakmile se video rozšířilo po internetu a objevilo se i ve vysílání řady televizních stanic, vedení společnosti Gateway Agency si Islu předvolalo a s okamžitou platností ji odvolalo z pozice vedoucí mediální konzultantky. Záda jí ukázaly i všechny soukromé klientky, jako by se jí najednou štítily, a každý, kdo si vyhledá její jméno, najde spoustu odkazů na pozvracenou hvězdu a její tupou pobočnici, která to všechno nahrála.

Takže není žádný div, že hromádka zamítnutých žádostí stále roste.

„Mám to brát tak, že pohovor nedopadl dobře?“ zeptala se Dani rozechvělým hlasem, až z toho Islu zamrazilo v zádech.

Většina čtrnáctiletých holek se stará jen o výběr odstínu rtěnky, který je právě v módě, nebo o nácvik tanečních kroků, které zrovna frčí na TikToku, a přesně tak by to taky mělo být. Dívky jako Dani by si měly užívat bezstarostného života a ne se trápit, jestli budou mít zítra střechu nad hlavou.

„To vážně nedopadl,“ připustila Isla. „Ale popravdě ani nevím, jestli bych v té společnosti chtěla skutečně pracovat.“

Byla to naprostá lež, ale v dané chvíli hodně pomáhala. Žebrat o práci, kterou by zvládla se zavřenýma očima už před deseti lety, a navíc poslouchat, jak ji odmítají, protože hledají někoho s „většímu zkušenostmi“, Islu neskutečně ponižovalo. A dohánělo k zuřivosti.

Její jméno se dostalo na černou listinu sociálních sítí.

„Jak to?“ Dani se vydala rázným krokem do kuchyně a elegantně přitom pohupovala rukama. Černé vlasy měla svázané do úhledného uzlu na temeni a pro jistotu ještě zpevněné stejnou mašlí, které jí zdobily cvičky. „Byli na tebe nepříjemní?“

„To ani ne.“

Dani se zastavila u Isly, objala ji kolem ramen a trochu se sehnula, aby mohla hlavu položit na sestřino rameno. Někdy měly obě pocit, jako by byly samotné proti celému světu. O tom, kde je matka, neměly v poslední době ani ponětí, a nedokázaly si vybavit, kdy přesně naposledy viděly některého ze svých otců, takže jim nezbývalo než držet při sobě.

Isla si na ten den, kdy se všechno pokazilo, dobře pamatovala — protože další den měla slavit svoje dvacetiny. Matka jim stroze, jako by mateřské povinnosti považovala jen za dočasný závazek, oznámila, že se svým novým přítelem, s kterým se znala jen necelý měsíc a kterého její dcery ještě neviděly, odjíždí do zámoří, takže Isle nezbylo než se začít starat o další lidskou bytost. Podobně vyděšená a zoufalá ještě nikdy nebyla.

Během následujících šesti let se jí ale podařilo pro sebe i pro nevlastní sestru zařídit příjemný život. Morálně i finančně podporovala všechny Daniny sny, postupně budovala vlastní kariéru a celou dobu se tvářila optimisticky, i když čísla často nevypadala vůbec dobře. Zpočátku se Dani o nic nestarala, ale s přibývajícími roky si začala všeho víc všímat.

„Možná bys mohla v baletní škole požádat, aby ti vrátili peníze,“ navrhla Dani tichým hlasem.

Mluvila o platbě za letní baletní tábor, který Isla zaplatila víc než před měsícem, ještě v době, než přišla o práci.

„Vím, že to nebylo vůbec laciné,“ dodala po krátké odmlce.

Isla cítila, jak se jí v očích sbírají slzy, ale nechtěla, aby sestra viděla, jak moc ji její nabídka dojala. Vždycky se pro ni snažila být pevnou oporou. Odjakživa hrála roli té silnější. Roli matky, kterou neměly.

„Na ten tábor pojedeš, i kdybych měla prodat ledvinu, Dani.“

„Mám pocit, že prodávat ledvinu není tak úplně legální.“

Isla si odfrkla a pevně sevřela sestru v náručí. Voněla jako obvykle, po příliš sladkém vanilkovém parfému a mangovém šamponu. Pro svoji mladší sestru by udělala cokoli. Nikdy by nedopustila, aby Dani přestala věřit svým snům a třeba jen na okamžik zapochybovala, že v ní má navždy pevnou oporu.

„Odkud bereš informace o černém trhu s orgány?“ zeptala se Isla s povytaženým obočím a Dani se pobaveně zasmála.

„Z Kriminálky Las Vegas.“

„No jasně,“ přikývla Isla se smíchem. Když se ale Dani odtáhla, nemohla si v jejích modrých očích nevšimnout zjevně ustaraného pohledu, který nedokázal zakrýt ani její typicky bezstarostný výraz. Utrápenou sestru vidět určitě nechtěla. „Co kdybychom se zašly projít do Central Parku? Vezmeme tvůj telefon a já ti udělám pár záběrů na Instagram.“

„Vážně?“ Daniny oči se rozzářily.

„Proč ne? Jenom se nejdřív převléknu.“

„Slibuju, že tentokrát po tobě nebudu chtít stovku fotek.“ Dani se uličnicky usmála a vykroužila v kuchyni malou piruetu. „Budu to držet pod padesátkou!“

„Neslibuj nic, co nedokážeš splnit,“ opáčila Isla přes rameno cestou do svého pokoje. „Vím, jak si potrpíš na dokonalost, a taky vím, kdo tě to naučil.“

Jakmile za sebou Isla zavřela dveře od koupelny, vyčerpaně se o ně opřela zády. Připadala si jako vyfouknutý balonek po narozeninové oslavě. Z ulice bylo slyšet houkání sirén a troubení nervózních řidičů, z vedlejšího bytu do koupelny doléhala hlasitá hudba a z dalšího směru slyšela veselý smích lidí, kteří si užívali společný podvečer. Když se vyklonila z okna, uviděla obvyklý výjev, který se sestrou tolikrát sledovaly ze svého útulného (čti přecpaného) bytu. V oknech protějších budov s klikatými požárními schodišti se odrážely paprsky zapadajícího slunce a u třech bytů viděla jako vždy doširoka otevřené okenice — což se dalo vysvětlit bezstarostností nebo exhibicionismem jejich majitelů.

Někdy si zkoušela představit, kdo všechno v protějším domě bydlí. Jestli jsou tam lidé, kteří se potýkají s podobnými starostmi jako ona. Jestli by tam našla spřízněné duše, které taky ztratily víru v sebe a celý svět?

Po propuštění z práce nějaký čas doufala, že když se bude držet stranou a nebude přilévat olej do ohně, všechno se časem urovná. Bohužel se ale mýlila. Z Amandina filmu se stal propadák, který ji připravil o všechny sponzory, a Isla byla najednou vyvrhel, kterému nikdo nezvedá telefon. Zpočátku se to snažila brát s humorem — několikrát vtipkovala o „užitečné životní lekci“ —, ale pohled do nehybných tváří bývalých přátel a kontaktů, které vypadaly jako po nepovedeném botoxu, ji nakonec zlomil.

Přesně tak to v New Yorku chodí. Dokud máte úspěch, všechno se topí ve zlatavé záplavě hřejivých slunečních paprsků. Jakmile se vám ale nedaří, narazíte na neprostupnou stěnu mlčení, o kterou si snadno zpřelámete všechny kosti.

Jak dlouho ještě dokáže předstírat, že všechno dopadne dobře? Před pár dny jí z účtu odešla platba za Danin elitní baletní tábor a příští týden ji čekal nájem za byt. Když si uvědomila, kolik to všechno stojí, do očí jí vhrkly slzy. Dobře věděla, jak tvrdě Dani pracuje, jak každý den cvičí a dře do úmoru, jen aby se vyrovnala děvčatům se špičkovými trenéry, soukromými hodinami a dobře situovanými rodiči majícími pro ni nedostupné možnosti.

Copak by jí mohla za její úsilí jen tak podrazit nohy? Copak by ji mohla takhle zradit?

„Nějak to určitě zvládneš,“ zašeptala tiše sama po sebe. „Někde tě nakonec vezmou.“

Nic jiného jí beztak nezbývalo. Protože nikdo jiný se o její sestru nepostará.

Čtvrtá kapitola

Skutečně dramatické výjevy zkázy Theo vídal jen výjimečně. Většinou se pohyboval jen mezi obvyklými místy: svým střešním bytem, zadním sedadlem limuzíny a rohovou kanceláří v sídle nakladatelství, které jeho pradědeček založil před druhou světovou válkou. To bylo vše.

Jeho život ubíhal ve dvou velkých budovách se soukromými výtahy a jednom luxusním voze. Moc prostoru pro překvapení nebo změnu v něm nebylo a přesně tak se mu to líbilo. Odjakživa dával přednost životu s minimem proměnných a spoustou jistot, na které se dá spolehnout.

V poslední době se ale bohužel musel smířit i s pravidelnou dávkou chaosu.

Theo stál ve dveřích do ložnice a s nevěřícným výrazem si prohlížel další zkázu. Zásuvka vedle postele s obvykle pečlivě složenými — a podle barvy seřazenými — ponožkami, které nosil do práce, byla otevřená a její obsah se válel všude po podlaze. Jedna ponožka visela schlíple na rukojeti zásuvky a vypadala, jako by smutnila po svém dvojčeti. Hedvábné kravaty, obvykle zavěšené na ramínku ve skříni, byly potrhané a jejich dokonale hladký povrch nesl nepřehlédnutelné stopy po kontaktu s malými ostrými zoubky.

Nic z toho se ale nevyrovnalo zkáze, jež postihla hromadu vyžehleného oblečení, včetně zakázkového obleku, připraveného na posteli, které leželo pomačkané a potrhané ve velké hromadě na zemi.

„To je už třetí oblek tenhle měsíc.“ Theo si prohrábl vlasy a tiše vzdychl, i když nejraději by křičel vzteky.

Camilla seděla uprostřed pokoje a přední tlapky měla elegantně zkřížené, jako by pózovala samotnému Leonardu da Vinci. Při činu ji Theo samozřejmě nikdy nepřistihl. Na to byla příliš chytrá. Říká se, že „mlčeti je zlato“, ale Theo velmi záhy zjistil, že pokud jde o psy, mlčení je velmi, velmi podezřelé.

Vedle Camilliny tlapy ležel útržek vůbec nejdražšího vlněného saka značky Zegna a Camilla se na něj dívala, jako by se Theovi vysmívala. Jako by mu říkala: Na mě nemáš, pitomče.

„Hailey!“ Theo se otočil a vyběhl do chodby pro opatrovnici, kterou najal, aby podobné katastrofě zabránila. Myslel, že oslovil spolehlivou společnost, ale nejspíš mu poslali další neschopnou ženskou.

Vůbec to nechápal. Jak to, že je tak těžké sehnat spolehlivou pomocnici.

Hledanou ženu našel ve vstupní hale, kde jednou rukou ťukala do displeje telefonu a druhou si kolem krku omotávala šátek. Její ohon byl znatelně rozcuchaný a na předloktí měla škaredě působící škrábanec.

„Co se to proboha děje, Hailey? Našel jsem Camillu v ložnici, kde to vypadá, jako by tam řádila Godzilla.“

„Já nejsem Hailey.“ Žena narovnala záda a vrhla na něj ledový pohled. Na tváři měla dlouhou šmouhu od rtěnky a brýle se jí na nose nakláněly nebezpečně na stranu. „Hailey byla dívka, která nastoupila před týdnem a nevydržela ani jeden den.“

To vysvětluje, proč si za boha nedokáže zapamatovat všechna ta jména.

„Takže Monica?“ zkusil to znovu, ale nezdálo se mu, že by se trefil.

„Monica byla vůbec první dívka, kterou jste najal, ta, co mě textovkou varovala, abych tuhle práci nebrala. Jenže poslechla jsem ji? Kdepak. Nechala jsem se zlákat prestižní adresou a příslibem lukrativního místa.“ Žena hodila telefon do kabelky a prudce ji zavřela. „Poté tu byla ještě June, která skončila na pohotovosti, když jí Camilla záměrně podrazila nohy.“

„Vážně si nemyslím, že by pes mohl —“

„Samozřejmě nesmím zapomenout na Hailey.“ Žena se zjevně rozjela a nezdálo se, že by se nechala jen tak zastavit. „A taky Belindu, která byla u předchozího zaměstnavatele celých patnáct let a neměla jediný problém. Po Belindě u vás byla Portia, Amy a Fran a nakonec jsem přišla já… Lucinda.“

Opravdu se u něj vystřídalo tolik opatrovnic? Za pouhé čtyři týdny?

„Už si vzpomínám, jmenujete se Lucinda.“ Její jméno mu vůbec nic neříkalo. „Podívejte, zrovna teď nemám vůbec čas —“

„Stejně jako já, pane Garrisone.“ Lucinda si přehodila kabelku přes rameno a zabodla do něj vzteklý pohled. „Zvířata mám vážně ráda, ale to vaše je zosobněné zlo. A vy—,“ Lucinda na Thea namířila prstem, „— vy nejste o moc lepší.“

Theo překvapeně zamrkal. Co se to proboha děje?

„Jste jako všichni boháči,“ pokračovala napůl pro sebe Lucinda. „Lidi, co pro vás pracují, považujete jen za položku na seznamu výdajů.“

„Ale no tak,“ ohradil se Theo. „Smlouva přece obsahovala jasně definované podmínky. Potřeboval jsem někoho, kdo se mi postará o psa, a hodlal jsem za to patřičně zaplatit. To je vše.“

„Proč ne?“

„Obávám se, že vašeho nikoli. Takže se budete muset obrátit na jinou agenturu.“ V telefonu se ozvalo další cvaknutí naznačující, že hovor právě skončil.

„Fuj, Camillo, fuj!“