Esesákovo křeslo

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Daniel Lee

Esesákovo křeslo – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno vzpomínce na Ryszarda Seidenrose, 1930-1942, kterého potkal stejný osud jako 1,5 milionu nevinných židovských dětí zavražděných během holocaustu.

Seznam fotografií a map

Fotografie

s. 18 Křeslo Roberta Griesingera

s. 20 Stránka jednoho z Griesingerových pasů

s. 25 Katalog firmy Emil Gerstel, Praha, s. 14

s. 35 Gisela s Robertem v domě jeho rodičů, cca 1937

s. 38 Adolf a Wally Griesingerovi před kostelem při svatbě Alberta s Gertraut v roce 1938

s. 41 Dům Griesingerových v ulici Auf dem Haigst (fotografie pořízena cca 1953)

s. 50 Adolf Griesinger jako kadet v Lichterfelde, cca 1885

s. 51 Lina s Robertem Griesingerem st., cca 1905

s. 63 Fotografie nového domu otce Emila Christa v New Orleansu; Emil ji poslal v roce 1910 své tetě Lině Griesingerové

s. 68 Adolf Griesinger se synem Robertem, cca 1908

s. 69 Stránka z Dětské knížky Wally Griesingerové s fotografií Wally, Roberta a Alberta Griesingerových, 1910

s. 70 Lina Griesingerová (roz. Johnsová) ve svém křesle, cca 1915

s. 76 Fotografie Roberta Griesingera z biřmování, 1921

s. 86 Portrét Roberta Griesingera jako člena buršáckého spolku, 1925

s. 86 Šermířský souboj členů buršáckého spolku Suevia Tübingen, 1931

s. 89 Svatební portrét Gustava Albrechta, pátého prince rodu Sayn-Wittgenstein-Berleburg, a Margarety Fouché d’Otrante, 1934

s. 115 Fotografie přiložená Giselou Grosserovou Hlavnímu rasovému a osidlovacímu úřadu SS k žádosti o povolení k sňatku, 1935

s. 116 Fotografie přiložená Robertem Griesingerem Hlavnímu rasovému a osidlovacímu úřadu SS k žádosti o povolení k sňatku, 1935

s. 119 Svatební hostina Roberta a Gisely, 11. února 1936. Zleva doprava: Wally Griesingerová, Hermann Nottebohm, Gisela, Robert, Harriet Nottebohmová, Adolf Griesinger. Holčička vlevo dole je Marion, dcera Ingeborg Venzmerové.

s. 130 Adolf Hitler při návštěvě Stuttgartu, 1. dubna 1938 (Stadtarchiv Stuttgart, F30300)

s. 132 Griesinger s Juttou v náručí při návštěvě svých rodičů, cca 1939

s. 137 Dům Griesingerových v Schottstrasse, cca 1936

s. 142 Helena a Fritz Rothschildovi, cca 1930

s. 153 Jutta a Joachim v Hohenheimu, cca 1939

s. 157 Griesinger v uniformě Wehrmachtu s koněm 25. pěší divize, cca 1939 (Jutta Mangoldová)

s. 159 Griesinger v uniformě Wehrmachtu, cca 1939

s. 175 Giselin řidičský průkaz, 1941

s. 196 Barbara (třetí zleva) a Jutta (čtvrtá zleva) v pražské škole, cca 1944

s. 197 Joachim, Jutta, Gisela, Robert a Barbara s rodinným psem v Praze, 1943

s. 222 Barbara, Gisela, Jutta a Joachim, cca 1946

s. 223 Gisela a Walter o svatebním dnu, 1946

s. 226 Barbara, Wally a Jutta Griesingerovy ve Stuttgartu

s. 229 Wally Griesingerová s Juttiným synem Michaelem. Na římse krbu stojí Robertova busta, cca 1963

s. 235 Nunia a Ryszard Seidenrosovi, cca 1933 (Daniel Lee)

Mapy

s. 161 Tažení 25. pěší divize Francií v roce 1940

s. 174 Tažení 25. divize motorizované pěchoty do SSSR v roce 1941

OSOBY A OBSAZENÍ

Walter Bertsch – ministr hospodářství a práce Protektorátu Čechy a Morava; získal Griesingera, aby šel pracovat k němu do Prahy.

Rudolf Bilfinger – spolupracoval s Griesingerem jako právník na gestapu ve Stuttgartu, poté byl přeložen do Hlavního říšského bezpečnostního úřadu (RSHA).

Karl Hermann Frank – přední sudetský nacistický činovník; v roce 1939 se stal státním tajemníkem Úřadu říšského protektora a po jmenování Wilhelma Fricka říšským protektorem v roce 1943 se stal faktickým vládcem Protektorátu.

Adolf Griesinger – otec Roberta Griesingera, narozený v roce 1871 v New Orleansu (Lousiana).

Albert Griesinger – mladší bratr Roberta Griesingera.

Gisela Griesingerová (roz. Nottebohmová) – manželka Roberta Griesingera, narozená v roce 1912 v Hamburku.

Irmela Griesingerová – manželka Jochena Griesingera.

Jochen Griesinger – Albertův syn a synovec Roberta Griesingera.

Lina Griesingerová (roz. Johnsová) – babička Roberta Griesingera, narozená v roce 1848 v New Orleansu.

Robert Arnold Griesinger – právník, člen SS a úředník ministerstva práce a hospodářství v nacisty okupované Praze.

Robert Griesinger st. – dědeček Roberta Griesingera, narozený v roce 1841 ve Stuttgartu.

Wally Griesingerová – roz. Passmannová, matka Roberta Griesingera, narozená v roce 1884 v Duisburgu.

Joachim Grosser – Giselin syn z prvního manželství, nevlastní syn Roberta Griesingera.

Wilhelm Harster – zástupce velitele stuttgartského gestapa; později sloužil v Holandsku jako velitel Sicherheitspolizei (bezpečnostní policie – SiPo) a Sicherheitsdienstu (bezpečnostní služby – SD).

paní Helmichová – Češka, sousedka Wally Griesingerové; Wally ji po válce poslala do Prahy, aby zjistila, jaký byl Robertův osud.

Alfred Hugenberg – mediální magnát a vůdce nacionalistické strany Deutschnationale Volkspartei (DNVP), v roce 1933 ministr v Hitlerově vládě.

Jana* – současná majitelka křesla, v němž byly nalezeny Griesingerovy dokumenty.

* jméno bylo v zájmu ochrany soukromí změněno

Paul Emile Johns – otec Liny Griesingerové narozený v roce 1798 nebo 1800 v Krakově (rakouské císařství), později skladatel a hudebník v New Orleansu.

Jutta Mangoldová (roz. Griesingerová) – dcera Roberta Griesingera, narozená v lednu 1937.

Konstantin von Neurath – Hitlerův první ministr zahraničí a člen Griesingerova bratrstva Suevia Tübingen; v březnu 1939 ho Hitler jmenoval prvním říšským protektorem Čech a Moravy.

Friedrich Nottebohm – Giselin strýc; jeho zážitky z internace v USA za 2. světové války vedly k tomu, že jeho případ posuzoval Mezinárodní soudní dvůr v Haagu.

Barbara Schlegelová (roz. Griesingerová) – dcera Roberta Griesingera, narozená v prosinci 1939.

Walter Stahlecker – velitel stuttgartského gestapa a později velitel Einsatzgruppe A; zabit v boji se sovětskými partyzány; pohřeb se konal v březnu 1942 na Pražském hradě.

Ingeborg Venzmerová (roz. Nottebohmová) – Giselina sestra.

Veronika* – Janina dcera.

* jméno bylo v zájmu ochrany soukromí změněno

Hans von Watter – kolega Roberta Griesingera v buršáckém spolku Suevia Tübingen, později Oberlandrat (vrchní zemský rada) v Praze.

Postupně docházím k názoru, že děti ne tak vysoko postavených to měly mnohem těžší než my; zůstaly obklopeny mlčením a lhaním. V našem světě se po válce nedalo lhát – věděli jsme, kým naši otcové byli. Zbývalo nám jen dívat se a číst a poslouchat a přijímat pravdu.

Svědectví syna Martina Bormanna1

1 Cit. in: Gitta Sereny: Children of the Reich, in: Eliane Halleck (ed.): Living in Nazi Germany. Farmington Hills 2004, s. 75.

ÚVOD

Když se v pátek 6. března 1936 chystali obyvatelé Stuttgartu, hlavního města německého Württemberska, do práce, blížící se víkend pro ně neznamenal nic mimořádného. Po zimních olympijských hrách, konaných před několika týdny, zůstala ve městě zcela jiná atmosféra – před několika týdny vzrušená, teď už očividně jinačí. Hry nabídly nacistickým předákům první příležitost světu ukázat své velkolepé ekonomické úspěchy. Také doufali, že skončí řeči o útlaku politických oponentů a Židů v Hitlerově novém Německu. Po závěrečné ceremonii, když návštěvníci odcestovali a byla uklizena vlajkosláva, se však na veřejnosti znovu objevily protižidovské nápisy.2

2 O zimních olympijských hrách psal celostátní tisk během destidenních soutěží na prvních stranách. Viz titulní strany deníků Der Angriff a Völkischer Beobachter, zejména 7., 8. a 9. února 1936.

Pěti právníkům, zaměstnancům oddělení IIIc württemberské policie, však kalný a zamračený březnový víkend nesliboval nic pěkného. Pátek se chýlil ke konci, zvuk psacích strojů a vyzvánění telefonů utichlo a Walter, Wilhelm, Kurt, Rudolf a Robert opustili svou kancelář v přízemí hotelu Silber, velkolepé neorenesanční budovy nedaleko od Starého zámku z desátého století v centru historického švábského města. Víkend však pro ně neměl být nijak klidný. V těchto dnech Hitler okázale – a nezákonně – remilitarizoval Porýní a výrazně tím porušil podmínky Versailleské smlouvy. Pět právníků mělo obavy z odvety a důsledků německé okupace pro multilaterální diplomacii, a tak v pondělí, po návratu do práce, měli o čem mluvit mnohem víc než jindy.

Pětice mužů držela při sobě, dál od dvou set zaměstnanců hotelu Silber.3 Všem bylo kolem třiceti let, tři z nich vystudovali práva na prestižní univerzitě v Tübingenu a – kromě Kurta Diebitsche – všichni nastoupili do oddělení IIIc před několika lety, po příchodu nacistů k moci. Muži a jejich rodiny se stýkali i mimo rigidní prostředí hotelu Silber. Před měsícem se zúčastnili svatby vysokého, tmavovlasého a vždy pečlivě oblečeného Roberta Griesingera, benjamínka a nejníže postaveného z pětice. Po dlouhém zasnoubení si mohl konečně vzít svou lásku z Hamburku.

3 Haupstaatsarchiv Stuttgart (dále jako HStAS), E15/01/Bü 284, seznam lidí a funkcí zaměstnanců oddělení IIIc politické policie z 1. března 1936. Po likvidaci dokumentů na konci války se nedochoval žádný seznam s přesným počet pracovníků politické policie. Děkuji Sigrid Brüggemannové a Rolandu Maierovi za odhad (200) a další informace o hotelu Silber. Mnohé se objevuje v jejich knize Ingrid Bauz – Sigrid Brüggemann – Roland Maier (eds.): Die Geheime Staatspolizei in Württemberg und Hohenzollern. Stuttgart 2012. Odhad Brüggemannové a Maiera odpovídá městům srovnatelné velikosti, například Düsseldorfu, kde politická policie zaměstnávala 291 lidí, 49 v administrativních funkcích a 242 těch, kteří vykonávali policejní práci. Viz Robert Gellately: The Gestapo and German Society – Enforcing Racial Policy 1933 – 1945. Oxford 1990, s. 45.

Od jara 1933 se policejní oddělení IIIc významně zasloužilo o uchycení a rozvoj nacismu ve Stuttgartu. Nebyla to běžná policejní jednotka. Spíše se jednalo o velitelství politické policie státu Württembersko, tehdy i dnes známé pod běžnějším názvem: gestapo. Za vlády nacistů zaplnila politická policie 120 pokojů hotelu Silber ve všech šesti patrech. Ve sklepě byly nechvalně známé mučicí kobky gestapa. Někteří starší obyvatelé Stuttgartu se dodnes Dorotheenstrasse vyhýbají. Pořád v sobě mají strach z toho, co se ve sklepě hotelu dělo a o čem slyšeli v dětství. Velitelem politické policie Württemberska byl Walter Stahlecker, štíhlý muž s brýlemi v drátěných obroučkách a s lesklými, řídnoucími vlasy pečlivě sčesanými dozadu. Později se stal velitelem Einsatzgruppe A, mobilní vražedné jednotky, která za války v Pobaltí zavraždila statisíce Židů. Jeho podsaditý světlovlasý zástupce Wilhelm Harster bude sloužit v Holandsku jako velitel Sicherheitspolizei (SiPo) a Sicherheitsdienstu (SD) – bezpečnostní a výzvědné služby SS; významně se podílel na deportaci více než 100 000 holandských Židů. V době, kdy Stahlecker působil v Pobaltí a Harster pronásledoval Židy v Holandsku, zůstával nižší tajemník stuttgartské kanceláře Rudolf Bilfinger v Německu, kde pracoval v Hlavním říšském bezpečnostním úřadu (RSHA) jako vedoucí organizačního a právního oddělení. Jako spolupracovník Adolfa Eichmanna byl Bilfinger v roce 1942 jedním z právních architektů konečného řešení.4 Později se stal šéfem SiPo a SD v Toulouse.

4 Horst Junginger: The Scientification od the „Jewish Questin“ in Nazi Germany. Leiden 2017, s. 320.

Jména těchto tří mužů se dají nalézt ve vědeckých dílech o druhé světové válce, totéž však nelze říct o Kurtu Diebitschovi, čtvrtém právníkovi, jenž byl zabit při invazi do SSSR v roce 1941, ani o tom pátém, čerstvě ženatém Robertu Griesingerovi. Ten byl koncem války právníkem jednoho ministerstva v okupované Praze.

Nacismus měl ničivý dopad na svět a neustále fascinuje, i po více než třech čtvrtinách století. Většina z nás však zná jména pouze hrstky nacistů, příslušníků Hitlerova vnitřního kruhu. Ale co lidé jako Diebitsch nebo Griesinger, kteří dosud unikali pozornosti filmařů, dokumentaristů a historiků? Tito níže postavení nacisté jsou dvakrát neviditelní: přehlížení historiky, ale také zapomenutí nebo úmyslně potlačovaní ve vzpomínkách žijících příbuzných. Nejprve identifikovat a potom pochopit zážitky a pocity těchto méně významných postav je důležité, neboť to může vypovídat o míře souhlasu s vládou svastiky, o podvolení se. Nalezení ztracených hlasů z minulosti nám umožní klást nové otázky o odpovědnosti, vině a manipulaci. Nabídnout dříve opomíjené vhledy do vzestupu nacismu a vnitřního fungování nacistické vlády.

Tato kniha vypráví dva vzájemně propojené příběhy. Jeden je o životě mladého právníka Roberta Griesingera. Ten druhý je o odhalování tohoto života pomocí sérií náhod, výzkumu, nevyžádaných telefonátů, rodinných historek, opravdového či úmyslného zapomínání a slepých uliček. A také způsobů, jimiž znepokojující odhalení zasáhla do životů Griesingerových potomků. V prvním příběhu mi šlo především o to, abych poznal všední fungování nacistického Německa. Na druhém příběhu mám osobní zájem, neboť pátrání po Griesingerovi mě přivedlo (krom jiných lidí) také k jeho dvěma žijícím dcerám, Juttě a Barbaře, narozeným roku 1937 a 1939. Podělily se se mnou o své vzpomínky a já jsem jim na oplátku posloužil jako zdroj informací o otci, jenž zemřel v době, kdy byly ještě dětmi, což ovlivnilo zbytek jejich životů. Pro Griesingerovy dcery, druhou generaci nacistických zločinců, nebyl tehdy otec – a dodnes není – v žádném případě bezvýznamný. S Juttou a Barbarou jsem strávil tolik času, až mi to znejasnilo tradiční hranici mezi historikem a tématem. Dychtivě se zajímaly o všechny podrobnosti, které jsem jim mohl sdělit, a pomoci jim, aby si vytvořily představu o otci, jelikož ho skoro neznaly a skoro si ho nepamatovaly. Jako židovský historik druhé světové války, jehož rodinu silně poznamenaly katastrofy a zvěrstva tohoto konfliktu, jsem se cítil velice rozpolcený.

Nalezení pravdy pro mě znamenalo spravedlnost. Chtěl jsem se o Griesingerovi, té zdánlivě periferní postavě, dozvědět co nejvíc, abych mohl určit, zda byl něčím vinen. Jutta a Barbara se pro mě staly jakýmisi zástupkyněmi ztraceného otce. Měly by – tak jsem se alespoň domníval – jeho činy napravit tím, že přijmou svědectví, že uznají tíhu předložených důkazů. Chtěl jsem se od nich dozvědět, jaký měl otec podíl na vládě nacistů. Pamatovaly si málo a bylo jim řečeno ještě míň. Jejich nejživější vzpomínky byly spíše snové, dětské. Miniaturní záchodová mísa z porcelánu na otcově pracovním stole. Jeho lněné sako nasáklé krví, když nesl jejich zraněného psa k veterináři. Zelené kabátky, které měly sestry a jejich matka na sobě, když s matkou na konci války prchaly z Prahy. Při svých rozhovorech s Juttou a Barbarou se mi v hlavě míhaly otázky, nebo spíše obvinění: Jak jste to mohly nevědět? Proč ho kryjete? Přestože jsem je oslovil jako úplně cizí člověk, desítky let po otcově smrti, byly laskavé, pohostinné a ochotné mluvit. Když jsem na ně pohlížel jako na lidi, kteří vystupují sami za sebe, měl jsem je rád. A jedna z jejich zkušeností se velmi podivně podobala mé. V obou našich rodinách byla válečná traumata zahalena tísnivým mlčením, které se pro generace stalo zvykem. Nikdo nikdy zřetelně nepromluvil o tom, co se neustále vznášelo ve vzduchu, existence tajemství nebyla dokonce ani přiznána.5

5 Další informace o tom, jak lidi život za nacismu ovlivnil dlouhodobě, viz Mary Fulbrook: Reckonings – Legacies od Nazi Persecution and the Quest for Justice. Oxford 2018, s. 6.

O tom, co ve třicátých a čtyřicátých letech zažívali nízko postavení činovníci, víme stále velmi málo a Griesingerův život nám pomůže pochopit, jak byla vůbec vláda nacistů možná.6 Známí fanatici a vrazi by nemohli existovat bez množství pomocníků, kteří pomáhali udržovat vládu, vyřizovali úřední dokumenty a žili vedle potenciálních obětí režimu, jimž naočkovali strach a hrozbu násilím. Griesinger také ukazuje, jak obtížné je zařazovat osoby do kategorií, obvykle používaných pro hodnocení činnosti Němců za vlády nacismu.7 Mladý právník nebyl vysoko postavený nacista ani jeden z podřízených, kteří byli pověřeni dohledem na vykonávání konečného řešení – těch známých, a proto nezapomenutých. Jeho služby gestapu ho však také vylučují z kategorie „obyčejných Němců“, kam se obvykle jako do jednoho pytle házejí všichni, kteří nebyli političtí oponenti, Židé, cikáni, postižení, černoši nebo homosexuálové, a proto byli způsobilí podílet se na provozu tisícileté říše. Koneckonců to, že ještě na jaře 1936 chodil do práce do hotelu Silber, ukazuje, že program nacistů přinejmenším podporoval.

6 Životopisy níže postavených činovníků, kteří osobně nevraždili, neexistují. S výjimkou vzácných případů, kdy potomkové nebo někdo v blízkém vztahu s „obyčejným Němcem“ zkoumal nacistickou minulost určité osoby, jejich jména, identity a životní dráhy z dějin obvykle zmizely. Alex J. Kay poukazuje na nedávný trend biografických črt pachatelů ve středním či nízkém postavení a sděluje, že průměrný rozsah takového textu je zhruba tucet stran. Viz Alex J. Kay: The Making of an SS Killer – The Life of Colonel Alfred Filbert, 1905 – 1990. Cambridge 2016, s. 128, pozn. 11. Podle Kaye existuje pouze hrstka individuálních biografických dat o příslušnících SS na střední úrovni a policejních funkcionářů podílejících se na genocidě. Kay: The Making of an SS Killer, s. 1.

7 Jako měřítko k posouzení významu jednotlivce v tomto období a jeho postavení ve straně nebo v administrativě či podílu na konečném řešení se obecně užívají dvě kategorie Němců. Do první jsou řazeni Hitler, Himmler, Heydrich a všichni ostatní ze špičky režimu. Do této kategorie ale také patří Stahlecker, Harster, Bilfinger a další, ne tak vysoko postavení činovníci, jejichž nadšení pro nacistickou ideologii činí jejich kroky hodnými zkoumání a jejich jména hodnými zapamatování. Druhá kategorie je vyhrazena pro miliony Hitlerových bezejmenných a anonymních stoupenců. Vznikla proto, aby vzniklo jedno seskupení, běžně označované jako „obyčejní Němci“. Je to široký termín, jenž zahrnuje všemožné osoby od obyčejných učitelů a dělníků v továrnách – nečlenů strany, až po „opravdové nacisty“, Němce, kteří se podíleli na násilných skupinových projektech jako bylo zabíjení v koncentračních táborech nebo činnost mobilních vražedných jednotek. K diskusi o „opravdových nacistech“ viz Michael Mann: Were Perpetrators of Genocide „Ordinary Men“ or „Real Nazis“? Results From Fifteen Hundred Bioghraphies. Holocaust and Genocide Studies, roč. 14, 2000, s. 332–333.

Narativ, jejž sleduji, ukáže, jak mohli níže postavení činovníci existovat mezi dvěma oddělenými světy. Ten první zaplňovali velmi dobře známí vysocí funkcionáři režimu, v tom druhém je zahrnuto obyčejné obyvatelstvo Německa.8 Mnozí byrokrati získali podrobné znalosti o podobě a rozsahu nového režimu, dokonce přicházeli do kontaktu s některými klíčovými protagonisty Třetí říše, také se však pohybovali ve stejných místech jako většina populace a denně se stýkali s těmi, na něž byla zaměřena nová legislativa. Griesinger nebyl obyčejný Němec; byl to obyčejný nacista. Stejně jako desetitisíce nízko postavených mužů a žen jemu podobných – agentů gestapa, členů SS a SA, straníků, ale také státních zaměstnanců, soudců, učitelů a vládních úředníků – měl moc ovlivňovat životy svých sousedů i širší komunity.

8 Nemělo by to naznačovat. že „obyčejní Němci“ byli nějak imunní před podílem na masovém vraždění. Jak ukázali Raul Hilberg, Christopher R. Browning a další, většina pachatelů a vrahů byli „obyčejní Němci“, vytažení ze širokého spektra německé společnosti. Viz Raul Hilberg: The Destruction of the European Jews. 3. vyd., Nev Haven 2003, s. 1084. Viz t. Christopher R. Browning: Ordinary Men – Reserve Police Battalion 101 and the Final Solution in Poland. Londýn 2001, s. 192.

Griesingerův život nám umožňuje pochopit, jak mohl vzestup nacistů vypadat na individuální úrovni. Když se nebudeme dívat na německý lid jako na jednotnou masu a začneme se zabývat jedním životem, uvidíme, jak nesmírně důležité byly vzájemně propojené osobní vztahy a pracovní sítě. Jak umožňovaly zavádění, upevňování a rozkvět nových typů organizace společnosti ve Württembersku – v německém státě, který byl přitom proslulý svou liberální parlamentní tradicí a averzí k politickému extremismu.

* * *

Archivní zdroje týkající se Griesingera jsou omezené, dílem i proto, že záznamy byly během války úmyslně nebo náhodou zničeny. Podle samotných dokumentů vypadá Griesinger jako bezbarvá figura, definovaná svou pracovní kariérou a hrubým nástinem uspořádání jeho rodiny. Zajímalo mě, jak trávil večery, na jaké filmy se díval, jaké jídlo měl rád, co četl dcerám. Domníval jsem se, že tato zjištění mi řeknou něco podstatného o pachatelích nacistického násilí, které zničilo rodinu mou a bezpočet jiných. Tam, kde došly jednoznačné důkazy, rozhodil jsem širší síť a sledoval jsem ho, jak se letmo vynořuje vedle jiných postav, s nimiž sdílí stránky této knihy, a pak jsem uvažoval, co na určitém místě nebo v určitém čase mohl dělat nebo vidět.

„Vypadáte úplně jako váš otec.“ To jsem řekl Juttě při našem prvním setkání. Juttina mladší sestra Barbara se podobá matce. Desítky let žily sestry odděleně, poslední členy rodiny rozptýlila válečná traumata. Postupně se objevovala další spojení. V New Orleansu byli nalezeni dosud neznámí příbuzní a Griesingerův synovec Jochen obývá s manželkou Irmelou starý dům rodiny ve Stuttgartu, zařízený nábytkem z Griesingerova dětství. Mluvil jsem s oběma. Dcerou Češky, která v Praze u Griesingerových sloužila, a také s vnučkou jeho židovských sousedů ze Stuttgartu, kteří byli posláni do Osvětimi. Z této perspektivy definují „obyčejného nacistu“ asociace stejně jako absence – prázdné místo na fotografii zástupu lidí, kteří s ním byli spojení.

Proč Griesinger? Do mého života vstoupil nečekaně. V roce 2011 jsem získal doktorát z historie. Zabýval jsem se přitom životem Židů ve vichistické Francii. Při dokončování práce jsem se vydal do Florencie ke studiu pramenů na tamní univerzitě. Krátce po příjezdu jsem uspořádal večeři pro přátele a kolegy. Ve zprávách se právě objevilo video s posledními okamžiky života plukovníka Kaddáfího, a když se večírek rozjížděl, někteří hosté se sesedli na gauči a sledovali video na telefonu. Právě tam jsem potkal Veroniku.* Přišla s naším společným známým. Ten mi během dne volal, jestli by mohl přivést ještě jednoho hosta, prý se se mnou chce seznámit. Veronice, vysoké Holanďance, nebylo ani třicet let a ve Florencii začínala doktorské studium práv. „Mám radost, že se mohu setkat s historikem druhé světové války,“ řekla mi. „Mohl byste mi poradit s něčím, co se právě stalo mé matce?“

* Veronika není její skutečné jméno.

Když se lidé dozvědí, že jsem historik zaměřený na druhou světovou válku, často mi sdělují příběhy své rodiny – o babičkách ve francouzském odboji, o skrývaných strýcích i o příbuzných v koncentračních táborech. Během let jsem vyslechl stovky příběhů a nikdy nebyly stejné. Má práce mi nabízí možnost vykopat zdánlivě pohřbené dědictví v podobě jejich příběhů, očistit je a vystavit. V tomto případě se však Veroničině matce něco stalo nedávno. A Veroničin první krok probudil mou zvědavost.

Začala mi vyprávět o tom, že její matka Jana, které bylo něco přes šedesát let, si nedávno nechala v Amsterdamu přečalounit křeslo.* Když si pro něj po několika dnech přišla, čalouník ji poněkud odměřeně sdělil, že pro nacisty nebo jejich příbuzné nepracuje. Ohromené Janě ukázal svazek dokumentů z nacistické éry, které našel zašité v čalounění křesla. Ten muž se domníval, že Jana je dcera nacisty jménem Robert Griesinger; to jméno bylo na všech dokumentech. Tento Griesinger, myslel si čalouník, za války znepříjemňoval život místním Holanďanům, možná i jeho příbuzným. Když mu Jana řekla, že jméno Griesinger ani dokumenty nezná a neví, jak se dostaly do jejího křesla, nevěřil.

* Jana není její pravé jméno.

Podle toho, co mi Veronika řekla, nebylo jasné, že Griesinger byl nacista. Koneckonců tehdy měli všichni – dokonce i Židé – ve svých úředních dokumentech razítko s hákovým křížem. Veronika mi řekla, že křeslo měla ve svém pokoji už v době, kdy byla malá, a jak rostla, sedávala na něm při psaní domácích úkolů. „Nemůžu dostat z hlavy, že jsem celou dobu seděla na nacistických dokumentech a nic jsem nevěděla. Musím zjistit, co to bylo za člověka a jak se jeho dokumenty dostaly do křesla mojí mámy.“

Veronika mi dala matčino telefonní číslo a já jsem jí hned druhý den zavolal do Amsterdamu, abych se dozvěděl víc. Jana mi řekla to málo, co o ukrytých papírech věděla, a souhlasila, že mi je pošle poštou do Florencie. Ukázalo se, že křeslo nepatřilo do rodinného dědictví. „Ten čalouník, který mě obvinil, že jsem z nacistické rodiny, vůbec nevěděl, co říká. Moje křeslo ani ten Němec nebyli za války v Holandsku. Víte, já nejsem Holanďanka a moje křeslo taky ne. Jsem Češka.“

Seděl jsem ve své pracovně ve Florencii, Janin hlas jsem poslouchal z reproduktoru a psal jsem si poznámky. Než se křeslo dostalo do Veroničina pokoje v Amsterdamu, urazilo dlouhou cestu. „Do mého života vstoupilo v roce 1968, když jsem začala studovat na Karlově univerzitě v Praze,“ řekla mi Jana. Stejně jako generace studentů před ní i po ní sháněla Jana do svého studentského bytečku levný nábytek. Jednoho dne se dostala i do míst blízko Starého Města, kde bylo mnoho obchůdků s nábytkem. Jana vzpomínala, že jich prošla spoustu, ale pořád nemohla najít nic, co by ji zaujalo. „Už jsem to skoro vzdala, ale pak jsem si všimla obchůdku na rohu Celetné a Králodvorské ulice.“ A právě tam křeslo našla. „Bylo přesně takové, jak jsem si je představovala, a tak jsem je okamžitě koupila.“ Kolik za něj dala, si už Jana nepamatovala, ale určitě prý nebylo nijak drahé. Ten obchod byl mezitím zrušen. Křeslo bylo podle jejího popisu potažené ořechovou dýhou, opěradlo mělo vypletené ratanem a čalouněný sedák. Bylo lehké a hodilo se spíš do bytu než do kanceláře.

Na začátku osmdesátých let získala Jana a její mladá rodina povolení odejít z komunistického Československa. Usadili se v Holandsku a na cestu vlakem si směli vzít jen omezený počet věcí. Leccos museli nechat v Praze, ale s křeslem se Jana nedokázala rozloučit. „Připomínalo mi moje studentské časy, kdy jsem neměla skoro žádný nábytek, a také první léta, kdy jsem se stala matkou.“ Křeslo si nechala po celý dospělý život; ze všeho, co měla, jí patřilo nejdéle. A při každém stěhování je brala s sebou. Na desítkách rodinných fotografií a videí je křeslo v pozadí. Když náš hovor končil, řekla Jana dojatě: „Když se dívám na ty fotky, na kterých se smějeme do objektivu, mrazí mě fakt, že jsme byli kousek od skrýše papírů s hákovým křížem a nevěděli jsme o tom.“

Křeslo Roberta Griesingera

Objev Janu zneklidnil. Nikdy by ji nenapadlo, že její milované křeslo mělo vlastní život nebo že si k němu stejně blízký vztah jako ona mohl vytvořit někdo jiný. Cítila se skoro zrazena. „Asi to zní hloupě, ale vždycky, když se k němu přiblížím, představuji si, jak v něm sedí nacista.“ Jana se zoufale chtěla o Robertu Griesingerovi něco dozvědět, ale křeslo – její jediný svědek – nabízelo víc otázek než odpovědí.

Janino křeslo mě v následujících letech pronásledovalo. Toužil jsem rozluštit tajemství jeho minulosti, a tak jsem začal sledovat jeho stopy. Přitom jsem získal větší znalosti o Griesingerovi, o jeho životě za nacismu a jeho konečném osudu. Neustále jsem žasl, že když najdu správné nitky a zatáhnu za ně, otevřou se mi nové a nečekané možnosti hledání. A přitom jsem začal pochybovat o tom, co vím o našem vztahu k minulosti. Nebo spíš co jsem si o tom myslel. Záhada ukrytých dokumentů ohromila archiváře, historiky i Griesingerovy příbuzné a získal jsem také výsadní přístup do soukromé dokumentace, k fotografiím a příběhů, které by byly jinak mimo můj dosah. Velmi často však moje posedlost křeslem – strážcem mnohých Griesingerových tajemství – ustupovala rozmrzelosti. Frustrovalo mě mlčení, bludiště a slepé uličky. To, co následuje, není pouze příběh o jednom obyčejném nacistovi. Je to také příběh o historickém pátrání se všemi zvraty a zákrutami, o frustraci a zjeveních, která k takovému pátrání patří.

Týden po telefonátu s Janou mi přišel balíček z Holandska. Uvnitř byly různé dokumenty všelijakých tvarů, barev a velikostí. Některé byly docela těžké, jiné vypadaly spíš jako na okrajích potrhané útržky zažloutlého papíru. V několika byl otvor stejného tvaru velký jako otisk palce s podobně zubatými okraji. Jeden takový dokument jsem vzal, objel díru špičkou prstu a říkal si, proč tam asi je. Možná, že ty papíry byly někde blízko železného péra v křesle nebo se možná do křesla dostala myš a začala papíry hryzat. Křehké listy jsem si chronologicky seřadil na stole. První pocházel z roku 1933, poslední byl z roku 1945. Na všech bylo jméno Dr. Robert Arnold Griesinger. Papíry ukazovaly, že to byl právník narozený ve Stuttgartu v roce 1906 a v březnu 1943 byl vyslán jako vyšší státní úředník do nacisty okupované Prahy. O jeho členství ve straně nebo jiné nacistické organizaci tam nebylo nic.

Stránka jednoho z Griesingerových pasů

Prohlédl jsem si Griesingerovy fotografie. Na všech měl světlý oblek – civilní šaty. Byl pohledný, měl dozadu ulízané vlasy a ostrou, výraznou tvář. Uvažoval jsem, kde přišel k té jizvě na levé tváři. Ukryté papíry byly vybrány velmi pečlivě. Byly mezi nimi válečné pasy, potvrzení o válečných obligacích, nevyplacené akcie a podíly ve firmách na výrobu kabelů a potvrzení, podle nějž v roce 1933, dva roky po získání doktorátu práv, úspěšně složil poslední zkoušku do státní služby. Byly to nepochybně jeho nejcennější dokumenty, důkazy o jeho identitě a existenci, bez nichž by byl každý ztracen – a zvlášť za války. Přitom mě však překvapilo, jak málo dokážou dokumenty o komkoli vypovědět. V ruce jsem měl Griesingerovy papíry. Říkaly vše a zároveň nic.

Němci ovládali české země v letech 1939 až 1945. Okupovanému území se v té době eufemisticky říkalo Protektorát Čechy a Morava. Při zkoumání kolekce papírů jsem se snažil zjistit, na kterém ministerstvu Griesinger pracoval, nebo alespoň najít nějakou stopu, která by mi něco napověděla o jeho práci. Velké množství středoevropských poštovních razítek v jeho pasu naznačovalo, že podnikal i pracovní cesty, a mimořádně mě zaujalo jedno z posledních razítek. V létě 1944, několik týdnů po vylodění v Normandii a osvobození Říma, odjel Griesinger na třítýdenní dovolenou k „příbuzným“ v Lichtenštejnsku. Dokonce i v tak pokročilé fázi války si mohl nacistický úředník jako Griesinger vzít dovolenou a pak se z poklidu neutrální země vrátit na mnohem nebezpečnější pracoviště. Tato cesta byla mimořádně matoucí, jelikož v žádných dokumentech nebyla o příbuzných jediná zmínka. V obou jeho válečných pasech někdo perem proškrtl kolonku „manželka a děti“. To naznačovalo, že navzdory nacistické proporodní politice a důrazu na rodiny s mnoha dětmi, kinderreich se jim říkalo, byl Griesinger svobodný a bezdětný. Později jsem zjistil, že to byla lež.

Předpokládal jsem, že dokumenty do křesla vložil sám Griesinger. Ale proč to udělal? Jestliže se domníval, že existence těch dokumentů by ho mohla v budoucnosti kompromitovat, proč je rovnou nezničil? Co musel utajit? Proč si pro svoje papíry nepřišel? Neustále jsem se vracel k jednomu z jeho pasů. Byl vydán v Praze v červnu 1944 a měl platnost jednoho roku. Vzhledem k tomu, co se ve městě dělo v následujících měsících, bylo pravděpodobné, že v době, kdy platnost pasu vypršela, byl už schovaný v křesle. Dokumenty byly pravděpodobně ukryty při osvobození v květnu 1945, v době, kdy se část obyvatelstva po šestileté kruté okupaci podílela na občasném zabíjení těch, kteří vypadali nebo mluvili jako Němci. Aby se Griesinger dostal z Prahy živ, musel utajit svou identitu. Mohl ale státní úředník s doktorátem práv vědět, jak se zachází s jehlou a nití? Možná využil služeb nějaké švadleny. Nebo se spolehl na důvěryhodnou osobu, která papíry zašila tak, že v křesle skoro sedmdesát let zůstaly bez povšimnutí.

Griesingerovy papíry mi neřekly nic o tom, co se s ním stalo po válce. Byl zabit při osvobozování Prahy? Nebo ho zajali Sověti a stal se válečným zajatcem? Možná byl postaven před soud. Jakmile zmatky po osvobození západní části Československa utichly, lidové a místní soudy projednaly případy více než 150 000 Němců a jejich českých kolaborantů. Mohla tato vyrovnaná, autoritativně vyhlížející osoba skončit své dny před improvizovaným soudem, kde celé procesy trvaly pouhých pár minut? U pracovního stolu ve Florencii se mi však podařilo zjistit, že Griesinger nebyl souzen ani nebyl úředně popraven, jelikož se jeho jméno neobjevilo v žádném seznamu poválečných procesů.9 Osvobození tedy mohl přečkat v úkrytu, nebo se dostal z Československa v převleku. Jestli se mu podařilo přežít, pravděpodobně se rychle adaptoval na poválečný život a podle data narození zemřel nejspíš v sedmdesátých či osmdesátých letech. Dozvědět se však něco o Griesingerovi po roce 1945 se ukázalo jako nemožné. Nezůstala po něm jediná stopa. Nebyl zmíněn v žádné z knih o okupované Praze ani nikde na internetu. Zdálo se, že pro Třetí říši měl zanedbatelný význam.

9 Za poskytnutí této informace děkuji Benu Frommerovi z Northwestern University. O soudech trvajících jen několik minut viz Benjamin Frommer: National Cleansing – Retribution against Nazi Collaborators in Postwar Czechoslovakia. Cambridge 2005, s. 249.

* * *

Úplná obyčejnost tohoto muže, jenž existoval jen v několika úředních dokumentech, mě přitahovala stále víc. Rozhodl jsem se ho pronásledovat. Chtěl jsem se dozvědět, jestli sledování trajektorie anonymního člověka může odhalit něco nového o spletitosti života pod vládou nacistů. Je možné, že když zastřená minulost dostane lidskou tvář, objasní se typicky bipolární výrazy jako dobro a zlo, tak často asociované s nacismem, nebo se tato podivná dichotomie nezmění?

Mé pátrání po Griesingerovi mělo trvat pět let. Zavedlo mě do Prahy, do Berlína, do Stuttgartu, Curychu, New Orleansu a do mnoha provinčních měst v Německu, kde Griesinger studoval a pracoval. Postupně jsem si vytvořil nový způsob historického bádání. Akademičtí historikové jdou obvykle standardní cestou. Po důkladném zkoumání sekundární literatury si historik o tématu vytvoří hypotézu a pak hledá primární zdroje, na nichž svou hypotézu ověřuje. Mé hledání Roberta Griesingera však postupovalo spíš opačně. Začal jsem u zdrojů. Abych se dozvěděl, jak byly jeho osobní dokumenty ukryty, musel jsem znovu vytvořit historický a společenský kontext, v němž Griesinger působil.

Po tak dlouhém zkoumání případu Griesinger jsem nakonec znovu sestavil jeho život dobromyslného chlapce z bohaté rodiny, studenta práv, později byrokrata v nacistickém režimu, jenž toužil po povýšení, milovníka zvířat, který přijal rasistickou ideologii. Sledoval jsem putování jeho armádní jednotky Evropou za války, prohlížel si s jeho dcerami fotoalba a četl deník jeho matky. A občas mě Griesingerův příběh přivedl až překvapivě blízko k minulosti mé vlastní rodiny.

KAPITOLA I

„OPRAVDOVÝ“ NACISTA

Všechno to začalo křeslem. Zdálo se, že umožní takový přístup ke Griesingerovu subjektivnímu životu, jeho vkusu, vztahům a zvykům, jaký papír nemůže poskytnout. Z Florencie jsem poslal fotografii křesla znalcům s nadějí, že pomohou určit jeho původ. Shodli se, že bylo inspirováno v Německu narozeným výrobcem nábytku Michaelem Thonetem, jenž ve čtyřicátých letech 19. století vynalezl metodu ohýbání tvrdého dřeva. Thonet vyráběl židle lepené ze dřeva ohýbaného v páře a ve třicátých a čtyřicátých letech 20. století je měli v oblibě konzervativní zákazníci. V šedesátých letech už však ohýbané dřevo nebylo tak módní.10

10 Za upozornění na Thonetův ohýbaný nábytek děkuji Elizabeth St. Georgeové, Jeremymu Morrisonovi a Eugeniu Donadonimu.

Několik měsíců po prvním rozhovoru s Janou, současnou majitelkou křesla, jsem se vydal do Prahy. Doufal jsem, že se mi podaří zjistit, kde bylo vyrobeno, a co nejvíc o tom, kdo je kdysi koupil. Griesinger je možná přivezl do Prahy z Německa, ale možná si je pořídil až po svém příchodu do Prahy. Křeslo bylo však možná také zabaveno nějaké pražské židovské rodině nebo v jiné, nacisty okupované západoevropské zemi a později posláno na východ do právě dobytých území, kde měli nově příchozí němečtí činovníci a jejich rodiny nedostatek nábytku.11

11 V prosinci 1941 dal Hitler souhlas k zahájení „operace Nábytek“ (Möbel Aktion), při níž Říše do svého vlastnictví převzala nábytek židů deportovaných z Francie, Belgie, Lucemburska a Holandska. Od ledna 1942 až do osvobození zabavovali Němci v bytech židů stoly, židle, skříně, postele a stovky dalších předmětů. Vše se pak vozilo na východ k zařízení nově získaných bytů a kanceláří německých úředníků na nacisty okupovaném území. Později se nábytek dodával také německým rodinám, poškozeným nálety Spojenců. Do konce roku 1943 převezly nákladní vlaky na východ skoro jeden milion krychlových metrů nábytku. V Protektorátu Čechy a Morava byl židovský majetek zabaven ve chvíli, kdy jeho majitelé odešli do Terezína. Před předáním nábytku německým státním zaměstnancům v českých zemích z něj židovští dělníci odstranili všechny viditelné stopy po bývalých majitelích, vyjímali stříbrné monogramy, vyřez ávali ex libris a další identifikovatelné značky. V lednu 1944 byl nábytek a vybavení domácnosti židů buď zabitých na východě nebo strádajících v Terezíně, uložen ve čtyřiačtyřiceti velkých skladištích. Viz Göt Aly: Hitler´s Beneficiaries – Plunder, Racial War, and the Nazi Welfare State. New York 2006, s. 119–123. Shannon L. Fogg: Stealing Home – Looting, Restitution and Reonstructing Jewish Lives in France, 1942–1947. Oxford 2017. Livia Rothkirchen: The Jews of Bohemia and Moravia – Facing the Holocaust. Lincoln (Nebraska) 2005, s. 116, 129.

V knihovně Uměleckoprůmyslového muzea v Praze jsem prošel stovky českých časopisů o architektuře a bytovém designu z třicátých let. Ukazovaly nejnovější vymoženosti moderního života a v záběrech obývacích pokojů a jiných místností jsem viděl fotografie křesel podobných tomu Janinu. Nejvíce se mu blížila kolekce českého židovského návrháře nábytku Emila Gerstela, jehož nábytkářskou továrnu v Praze převzali Němci v roce 1940. Gerstelův nábytek byl drahý. Firma se specializovala na historizující nábytek, jenž vyhovoval vkusu jejích bohatých zákazníků. Kdo si chtěl u Gerstela něco koupit, musel navštívit jeho obchod na rušném Senovážném náměstí, historickém místě v srdci pražského Nového Města mezi vysokými, symetrickými neorenesančními budovami se zakřivenými střechami. Pro toho, kdo na Gerstelův nábytek neměl peníze nebo čas, existovalo snadné řešení. Jeho novorokoková křesla se dala snadno kopírovat a takové imitace zaplavovaly pražský trh.*

* Za tuto informaci děkuji Evě Škvárové.

Katalog firmy Emil Gerstel, Praha, s. 14

Jednoho deštivého květnového dne jsem se vybaven několika fotografiemi křesla vydal na pražské Staré Město a začal pátrat. Gerstelův firemní archiv byl za války téměř zničen a to, co přežilo, zmizelo později při znárodnění soukromých podniků.* Prošel jsem tucet vzorkoven a ateliérů.** Místní výrobci a prodejci nábytku se nedokázali shodnout, jestli je křeslo Gerstelův originál, nebo kopie. Když si majitelka jednoho starožitnictví ve dveřích svého obchodu fotografie prohlédla, řekla mi: „Všechny továrny v Praze chrlily stovky právě takových křesel.“

* Tamtéž.

** Navštívil jsem také několik obchodů dál od centra, u Olšanských hřbitovů.

Koupit originálního Gerstela je dnes snazší než v roce 1943, kdy do města přišel Griesinger. Pražská starožitnictví jsou plná výrobků značky Gerstel, tento nábytek není nijak vzácný ani drahý. Jeden restaurátor mi sdělil, že Gersterův styl je považován za příliš staromódní. V jednom starožitnictví jsem našel dvě křesla za celkovou cenu 4500 korun. Přišlo mi přirozené vyzkoušet čalounění sedáku prsty, abych zjistil, jestli lze uvnitř něco nahmatat. Majiteli obchodu Karlovi jsem ukázal fotografii Griesingerova křesla a řekl mu, že v jeho čalounění byly nedávno nalezeny dokumenty z doby nacismu. Mluvil jsem pomalu a slovo „nacistický“ jsem vyslovil po efektní dramatické pauze. Karel mrkl na fotografii, a když si potáhl z cigarety, pokrčil rameny a fotografii mi vrátil. Později se ukázalo, že jeho reakce byla typická. Na rozdíl od toho amsterdamského restaurátora nikoho z lidí, s nimiž jsem v Praze mluvil, nijak nepřekvapilo, že do křesla někdo něco schoval. „V Československu vládli komunisti, proboha,“ řekl mi jeden člověk. „Lidi měli důvod, aby něco schovávali. V nábytku denně něco nacházím.“ Všichni obchodníci a restaurátoři, s nimiž jsem mluvil, mi řekli, že kromě bankovek všechny nalezené věci vyhazují. Jeden řemeslník mi sdělil, že nejméně v jednom z deseti gaučů nebo křesel, které mu přijdou pod ruku, jsou dopisy a úřední dokumenty z komunistické éry. A dodal, že nikdy nic z toho nečetl. Zdálo se mi, že z povrchu Země zmizel snad milion možných cest pro historické bádání. To, co tisíce lidí chtěly dočasně schovat před režimem, Karel a další jako on navždy zlikvidovali.

Od roku 1948 do pádu komunismu žili lidé v Československu pod neustálým dohledem totalitního státu. Československá tajná policie StB obyvatelstvo pozorně sledovala. V roce 1989 měla kromě patnácti až sedmnácti tisíc zaměstnanců dalších třicet tisíc donašečů, kteří udávali každého, kdo byl podezřelý z protirežimní činnosti. Není překvapivé, že v době plné odposlechů a zastrašování mnozí obyčejní občané raději vše, co mohlo je nebo jejich rodinu ohrozit, pečlivě ukryli.12

12 O počtech zaměstnanců a informátorů StB viz https://zpravy.aktualne.cz/small-but-effective-communist-secret-police-dissected/r~i:article:612686/?redirected=1505699944.

V Praze jsem také v místních archivech začal hledat informace o Griesingerově pobytu ve městě. Po celém dni marného prohlížení cívek s mikrofilmy v Národním archivu jsem konečně v jednom policejním spisu našel dokument o Griesingerovi. Každý, kdo se přistěhoval do Prahy, byl povinen sdělit úřadům svou adresu a osobní údaje. V Griesingerově formuláři stálo, že do Prahy přišel ze Stuttgartu v březnu 1943, že byl protestant a rodiče se jmenovali Adolf a Wally. Jeho policejní spis však prozradil také něco jiného: mezi dokumenty schoval do křesla také jeden důležitý fakt. Jeho válečné cestovní pasy ještě na konci roku 1944 uváděly, že je svobodný a bezdětný. Přitom byl ženatý. V pražském policejním spisu uvedl svým nevzhledným rukopisem, že se oženil s Giselou Nottebohmovou.13 Proč se snažil tuto informaci utajit? Ať k tomu měl Griesinger jakýkoli důvod, jeho snaha podvést své současníky uspěla i po sedmdesáti letech. Mě zmátl až příliš snadno.

13 Národní archiv v Praze (dále NAP), PR II-EO 1420/5. Griesinger se u pražské městské policie přihlásil 8. března 1943.

Jediný objevený dokument mi nestačil, a tak jsem druhý den vyrazil do Archivu bezpečnostních složek, kde – jak jsem se doslechl – mají také spisy Němců, kteří během okupace českých zemí žili v Praze. Doufal jsem, že Griesingerovo jméno se objeví třeba ve výpovědi některého bývalého státního zaměstnance Říše a že se dozvím víc o tom, jak v Praze trávil své dny. Vydal jsem se do sídla archivu v art-deco budově se zašlou fasádou. Archivářce, která měla službu, jsem ukázal titulní stranu Griesingerova policejního spisu. Sundala si brýle, aby si ji přečetla, a odložila je na stoh starých knih na svém stole. Požádala mě, abych počkal v místnosti plné kartoték, kde bylo slabě cítit cosi jako pižmo, a odešla vyhledat spis. Ve velkých řadách otevřených regálů byly tisíce složek v různobarevných deskách. Když se archivářka vrátila, podala mi dokument, jenž obsahoval Griesingerovo jméno v seznamu „německých státních zaměstnanců v Praze“. U jeho jména bylo připsáno jen několik podrobností: datum a místo narození, jeho pražská adresa a pracovní funkce jako zaměstnance německého ministerstva v Praze. Většinu jsem už znal z Národního archivu a z dokumentů nalezených v křesle. Poslední údaj však skrýval novou informaci. Vedle vágního popisu jeho pracovních povinností jsem se dočetl, že Griesinger byl členem SS a měl hodnost Obersturmführera (starší vůdce útočného oddílu, odpovídá hodnosti poručíka).14

14 Archiv bezpečnostních složek Praha (dále ABS), Studijní ústav ministerstva vnitra (MV), 107-8-30, seznam německých státních zaměstnanců v Praze. Tento dokument také potvrdil, že Griesinger byl členem SD.

Stopa tohoto všedního kusu nábytku mě přivedla k příslušníku jedné z nejděsivějších organizací minulého století: SS neboli Schutzstaffel. Tato dvě písmena u jeho jména automaticky změnila mou představu o Griesingerovi. Obraz, jejž jsem si o něm vytvořil, se začal hroutit. Až do té chvíle jsem se domníval, že pátrám po obyčejném státním zaměstnanci. Dokonce jsem si chvíli pohrával s myšlenkou, že Griesinger byl apolitický. Teď to ale vypadalo, že jdu po něčem mnohem důležitějším. Členem SS se mohl stát pouze ten, kdo vyhovoval přísným kritériím. Zkoumala se rasa, výška a zdravotní stav. Musel také složit přísahu věrnosti Hitlerovi. Tato organizace je spojena s těmi nejzvrácenějšími aspekty Třetí říše. Jestliže byl Griesinger přijat do SS, musel nepochybně souhlasit s hlavními dogmaty nacistické ideologie, a to včetně jejího rasismu a antisemitismu. Griesinger přestal být zdvořilým, vzdělaným byrokratem v elegantním světlém obleku. V hlavě mi začal vznikat nový – a samozřejmě spekulativní – obraz: Griesinger v děsivé uniformě SS bije vyděšené Židy na ulici ve Stuttgartu či v Praze. Vnímal jsem tu sžíravou ironii, že nejcennější dokumenty tohoto příslušníka SS se dostaly do majetku britské Židovky.

Toto putování jsem zahájil, abych Janě a její dceři Veronice pomohl zjistit, jak se Griesingerovy dokumenty dostaly do jejich rodinného křesla. Čím víc materiálů jsem o Griesingerovi v českých zdrojích nacházel, tím byl můj zájem o křeslo slabší. Stále jsem doufal, že záhadu ukrytých Griesingerových dokumentů vyřeším, chtěl jsem se ale také dozvědět víc o tomto členovi SS. Nejen o jeho pobytu v Praze, ale jaký byl jako člověk, co dělal a proč to dělal.

Než mi Veronika řekla o Griesingerovi, nikdy jsem se o SS hlouběji nezajímal. Domníval jsem se, že členství v této organizaci byla práce na plný úvazek, která definovala existenci jejích členů. Příslušníci SS – předpokládal jsem – nosili černou uniformu denně a neustále jen terorizovali obyvatelstvo. Na Griesingerově příkladu jsem však pochopil, že tak to nemuselo být vždy. Jako právník ministerstva měl Griesinger svou práci, která s členstvím v SS nijak nesouvisela. A postupně jsem zjišťoval, že stejně na tom byly další desetitisíce lékařů, právníků a státních zaměstnanců.

Krátce po zjištění, že Griesinger byl v SS, jsem vyrazil do Berlína zjistit, jestli najdu jeho složku SS, Velké naděje jsem si nedělal – dvě třetiny spisů jednoho milionu členů SS zničily za války bomby Spojenců. Dochované spisy SS jsou uloženy ve Spolkovém archivu v ospalém berlínském předměstí Lichterfelde. Při příchodu do budovy jsem uvažoval, jestli se o tohoto neznámého nacistu nezajímám zbytečně, když jsem se kvůli němu vydal do dalšího města a přitom mám ani ne poloviční naději, že získám nějaké informace. Ale možnost, že se dostanu ke Griesingerovu spisu SS, mě až příliš lákala a nedokázal jsem ji ignorovat. A kdybych nakonec přece jen něco našel, možná si i přečtu jeho vlastní slova, takže se „setkám“ s tím, koho zatím znám jen z fotografie v pasu a z úředních dokumentů.

Až při prohlídce Griesingerova spisu jsem se dozvěděl, že byl otcem. Jeden dokument z roku 1941 obsahuje údaje o jeho dětech. Kromě nevlastního syna Joachima z prvního manželství jeho ženy Gisely jsou tam uvedeny i dvě dcery: Jutta, narozená v lednu 1937, a druhá, která se narodila v prosinci 1939. O Juttě ani o její mladší sestře (o níž jsem se až později dozvěděl, že se jmenovala Barbara) tam nic dalšího nebylo.15 Jestli dcery přežily válku a byly dosud naživu, bylo by jim přes sedmdesát let. Možná stále žijí ve Stuttgartu. Aby se Gisela a Griesinger mohli vzít, museli získat povolení SS a k tomu bylo nutné předložit rodokmen, jenž potvrdí árijský původ.

„Přežily.“