Pod ochranou Núriho

Alois Musil

Obálka: Gustave Boulanger - C'est Un Emir (Volné dílo)

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-136-7 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-137-4 (MOBI)

ÚVOD.

Arabie je snad kolébkou národů semitských. Z ní se stěhovali nejen do Babylonska, Asyrie, Syrie a Palestiny, ale i do Egypta a severní Afriky. Stali se nositeli a šiřiteli vzdělanosti, která je dosud podkladem osvěty naší. Dali nám tři největší náboženství, hlásající víru v jediného osobního Boha – jaký div, že jejich kolébka vábí badatele, aby v ní zkoumali základy semitské vzdělanosti a semitských názorů náboženských. Jenom že je takové zkoumání v Arabii ztěžováno jak přírodou, tak člověkem. Na sta kilometrů není vody; palčivé slunce praží a pískové bouře hrozí záhubou. Arabský člověk považuje lup a boj za zábavu. Podniká nájezdy proti všem: obírá slabší a zabíjí, kdo se brání. Úspěšně může v Arabii pracovati pouze badatel, který se přizpůsobí domorodcům, získá si jejich úctu a zajistí si jejich ochranu.

Zkoumal jsem arabské pouště od roku 1896. Vědecké výsledky mých výzkumů byly vydány ve Vídni a New Yorku. V knize této (a snad ještě v jiných) se snažím, abych podal stručný, ale věrný obraz života v jednotlivých krajích arabských a usnadnil porozumění starým i novým dějinám jak politickým, tak náboženským semitského Orientu. Vědeckými výklady čtenáře nezatěžuji. Rád bych, aby se osvěžil ve zdravém vzduchu pouště, nahlédl do duše pravých beduů a zesílil svůj sklon k odhodlanosti a vytrvalosti.

I. Z TÁBORU NÚRIHO K EUFRATU

Stěhujeme se k sopce Dekua

"Není překážky, Múso, proč bys nemohl v poušti cestovati před mým obličejem, pod mou ochranou," pravil mi Núri z rodu Eben Šalán, velký náčelník či emír kmene Ruala, když jsem začátkem července 1908 dlel poprvé návštěvou v jeho stanu.

Spoléhaje, že mi svého obličeje, své ochrany, jistě poskytne, odstěhoval jsem se koncem září téhož roku se svými druhy a zásobami do jeho tábora. Doprovázel mne Evropan, jemuž jsme říkali Túmán, a čtyři domorodci. Túmán měl pečovat o mé vědecké přístroje a pomáhat mi při hvězdářských pozorováních. Z domorodců měl nejdůležitější úkol Náser; střehl mých zásob a velbloudů. Mhammad a Blejhán se mnou jezdívali na kratší vědecké výpravy; Mhammad jako sluha a kuchař, Blejhán jako ochránce před svými soukmenovci. Čtvrtý, Harrán, pomáhal při nakládání a pásl mých sedmnáct velbloudic. Stany jsem měl dva: jeden dlouhý, v němž bydlili moji druhové a v němž byly uschovány naše zásoby, a malý kulatý, jakých užívají poutníci do Mekky; v kulatém jsem pracoval a spával. Oba stany byly v každém táboře zřízeny bokem od stanu Núriho, aby bylo všem patrno, že jsem jeho sousedem a že cestuji před jeho obličejem.

V polovici listopadu mně oznámil Núri, že přeložíme tábor do kraje na jihozápad od Palmyry.

"Poslal jsem, Múso, dva muže do pouště otvírající se před námi, aby vyzvěděli, kde vydatně napršelo. Vrátili se včera bez radostné zprávy. Nikde nespatřili znamének deště a od žádného synka pouště, jak říkáme příslušníkům kmene Sluba, nezaslechli, že by byl anděl Alláhův donutil mračna, aby spustila svůj déšť na naše území. Odtáhneme na jihozápad od Tudmoru (Palmyry), a tam budeme čekati, až anděl Alláhův své mraky na naše území přižene a je přiměje, aby nám daly, po čem toužíme. Takový je můj záměr, ale než jej provedu, navštívím Ršejda z rodu Eben Smejr, náčelníka kmene Ueld Ali, abych uslyšel jeho úmysl a jeho radu. Ršejd je můj dobrý přítel. Chce táhnouti se mnou a bude-li jeho kmen spojen s mým, snáze se ubráníme nájezdu."

"Kéž Alláh dopřeje jasné mysli tobě i Ršejdovi, abyste našli radu nejvhodnější pro své kmeny. Pověz mi, Núri, proč jsi tak ozbrojen? Vždyť tě tíží náboje a zbraně, které nosíš v posledních dnech. U tvého opasku visí ostrá dýka a pouzdro s revolverem na osm ran, v opasku samém je 48 nábojů, přes ramena máš skříženy dva opasky se 120 náboji pro Mannlicherovu karabinu, kterou z ruky ani neodkládáš. Nač máš tento náklad zde uprostřed svého vlastního tábora?"

"Bratře Múso, nositi zbraně a náboje je náš zvyk. Vedeme válku s mnohými kmeny, a já, náčelník Rualů a vrchní velitel Ueld Ali a Šarárátů, musím býti připraven k odražení útoku. Mimo to, Múso, musím býti dvojnásob opatrný a pozorný, neboť nevím, kdy a kde mne zastihne mstitel. Když jsi navštívil můj stan ponejprv, napočítal jsi v něm 32 dírek. Ptal jsi se mne, kdo je nadělal. Nechtěje tě postrašiti, zatajil jsem pravdu. Dnes ti ji povím. Tu noc před tvým příchodem se mstitelé přiblížili k mým stanům na dostřel a jejich koule nadělaly ony dírky. Alláh mne chránil. Nezastihla mne ani jediná, poněvadž jsem té noci nespal ve svém stanu. Mstitelé táboří nedaleko s Drúzy a mohou se k mému stanu přiblížiti znova. Kdy mne zastihne jejich koule či dýka, ví sám Alláh. Chtějí mou krev a přece jsem jednal v zájmu svého rodu, ba celého kmene, když jsem vykonal, co jsem vykonal." – Núri narážel na svého bratra a předchůdce Fahada, jejž jeho otrok na jeho rozkaz zabil, a na svého jiného bratra Mišala, jenž zahynul jeho vlastní rukou. Jak mi Núri sám vypravoval, zabil v bojích přes 120 jiných mužů. Moji známí v Damašku mne před ním varovali, tvrdíce, že žádný panther nedychtí po krvi jako on.

"Nevěř, Múso, jeho obličeji, jeho ochraně," mi říkali. "Vezme tě s sebou do vnitřní pouště a tam tě zprovodí se světa. Není třeba, aby potřísnil vlastní ruku tvou krví jako ji potřísnil krví svých dvou bratří. Učiní tak některý z jeho otroků. Budeš jistě několikráte přepaden a mezi útočníky může býti někdo, kdo bude plniti rozkaz či vůli Núriho. Napadnou vás nájezdníci. Jak snadno může koule zezadu učiniti konec tvému životu a Núri bude naříkati a přísahati, že tě zabili jeho nepřátelé. Nevěř mu a nejezdi s ním do vnitřní pouště!"

A přece jsem mu důvěřoval a s ním jel. Poutaly mne jeho oči, které se za jeho hovoru se mnou dívaly upřímně jako oči dítěte.

Ráno jsme navštívili s Túmánem pobořený římský tábor, ležící nedaleko. Jen stěží jsme v něm pracovali. Silný západní vítr ohýbal měřítko a byl tak studený, že nám prsty úplně zkřehly. Nebylo divu. Vždyť náš maximální teploměr ukazoval v noci šest stupňů Celsia pod nulou.

Před polednem jsme se stěhovali k jihovýchodu. Na opuštěném tábořišti jsme minuli tři slepá štěňata, která smutně kňučela po své matce. Utekla od svých mláďat, doprovázejíc hospodyni, a jim hrozila smrt hladem. Nedaleko se svíjela vyhublá velbloudice. Zlámala si nohu, a její majetník ji ponechal osudu. Chvílemi popocházela, poskakujíc po třech, ale bolest ve zlámané noze ji znova a znova nutila, aby ulehla. K vodě se mohla doklepati, ale k pastvě nikoliv. Nenašel-li ji nějaký sedlák a nesmiloval-li se nad ní, zahynula i ona hladem.

Vítr přinášel spousty prachu a písku. Jemná zrnéčka pronikajíce až na kůži působila svědění a dráždila nervy. Vzduch byl tak chladný, že nám mrzly ruce i nohy. Všechny vyšší hory k severu, západu i jihu se leskly čarovnou krásou čerstvě napadaného sněhu. Rád bych byl šel pěšky, ale emír toho nechtěl dovoliti.

"Stal jsi se, Múso, bratrem mým a Nauáfovým, a tudíž i náčelníkem našeho kmene, a náčelník nesmí měniti svého tábořiště pěšky, nýbrž musí v čele svého kmene jeti."

Nauáf, prvorozený syn Núriho, jel na lehké jízdní velbloudici či delúlu. Jeho klisna byla opratí přivázána k podpěnce velbloudice a klusala vedle, aby se mohl Nauáf vhoupnouti do jejího sedla, když by se ozval pokřik na poplach. Na kyčlích velbloudice Nauáfovy seděl jeho bratranec Mežhem a přidržoval se zadního sedlového knoflíku. Mežhem, slabounký, asi desítiletý hoch, ztratil svého otce Mhammada před dvěma léty. Tábořil s ním jako soused nějaký Šammari. Jednoho dne ukazoval Mežhemův otec ve svém stanu svůj nový revolver svému sousedu, vybízeje ho, aby zkusil, jak lehce se stiská jeho péro. Šammari uchopil podávaný revolver, stiskl kohoutek, rána vyšla a zasáhla Mhammada do prsou. Svalil se mrtev. Jeho otroci se hned vrhli na nešťastného souseda, chtějíce ho zabíti, ale Núri a Nauáf, přivoláni poplašným pokřikem, mu zachránili život.

"Vždyť to bylo dopuštění Alláhovo," pravil mi Núri. "Alláh určil, aby se to stalo a byli bychom se dopustili hanby, kdybychom byli dovolili, aby byl náš soused od otroků zabit."

Projížděli jsme mezi velbloudy s náklady. Dozíraly na ně ženy a dívky, kráčející pěšky anebo sedící na nákladech neb v ozdobných nosítkách. Nějaká kráska zpívala:

Ach, té zrady mého milého, ó Džúdo! Usmyslil si podvod, ó sestřičko! Došly mne zprávy o jeho vytáčkách; poněvadž mne můj vytoužený podvádí, přísahala jsem, že se k němu nikdy nevrátím. I pospěš a pochovej mne, třebas bych ještě byla živa.

V čele kmene jsme našli náčelníka Ršejda eben Smejr. Bylo mu asi 50 let. Zamlouval se mi pro příjemný výraz své plné tváře. Pozdraviv se s ním, tázal jsem se ho po zdraví jeho a celé jeho rodiny. Chtěje se mi zavděčiti, vykládal, že jen mně k vůli odmítl návrh Núriho, abychom se utábořili jihozápadně od Palmyry a přemluvil ho, aby táhl na jih od sopky Dekua a mně tak poskytl příležitost, abych mohl prohlédnouti sopečné území Iját. S úsměvem jsem mu děkoval, ale poznamenal ihned, že kraj jihozápadně od Palmyry spásla do hola stáda kmene Kmusa, kdežto jižní polovice sopečného území Iját že nebyla dotud od velbloudů navštívena a že svědčí o odvaze obou, když se utáboří v území nepřátel a spasou jim nejlepší traviny a dřeviny.

"Při sám Alláh, Músa má pravdu," podotkl Núri. "On ví, že jsme po léta spásali území jeho starých přátel Beni Sachr. Kolikráte jsme se, ó Ršejde, položili v době žní táborem u Libben, a my a naše zvířata jsme snědli vše, co jsme našli na jejich pozemcích a v jejich dědinách. Beni Sachr skřípěli zuby, ale neodvážili se na nás. Nebáli jsme se jich a nebojíme se nikoho."

"A přece jsi mi včera, otče Nauáfův, povídal, že se sám bojíš čeledí a kmenů, ukrývajících se v území sopečném a horách Hauránských. Ze strachu před těmito nepřáteli jsi nechtěl dovoliti, abych navštívil oasu ar-Rahba, ležící v jejich území."

"Čeledi a kmenové sopečného území, Múso, nejsou pořádní nepřátelé, ale potměšilí lupiči. Vylézají ze svých roklí a prchají s lupem, jakmile nás zahlédnou. Nemají odvahy ani síly, aby se nám postavili na odpor. Jsou-li v úzkých, opouštějí kořist, jen aby co nejrychleji zalezli do svých doupat."

"Nikdy jsi se ještě, Núri, za nimi neodvážil? Nikdy jsi jich ještě v jejich skalách nevyhledal?"

"Dvakrát jsem tak učinil, ale ztratili jsme tolik klisen, nezvyklých na sopečné území, že jsme měli větší škodu, než užitek z kořisti, kterou jsme odehnali."

"Žádný bdui, Múso," poznamenal Ršejd, "nepovede války v roklích sopečných. Jen rovná poušť skýtá možnost pořádného boje."

Ponenáhlu jsme vnikali do území hodně neschůdného. Je pokryto hrubými kusy lávy a pískem a vyčnívají z něho nesčetné, až 10 m vysoké, sto i tři sta metrů dlouhé, černé útesy. Jsou obyčejně kolmo rozpoltěny, takže obě polovice tvoří podlouhlý oblouk. Přechod přes ostré hrany je pro jízdní zvíře velmi nesnadný a nakloněné plochy útesů jsou tak hladké, že po nich velbloudice sklouzají. Má tmavá ománská velbloudice sklouzla a klesla na přední kolena.

"Jen ochranou Alláhovou," tvrdil Núri, "jsi, Múso, vyskočil ze sedla a nezlámal si vaz."

Ustrašená velbloudice se chvěla a dlouho nechtěla vstáti. Potom ohmatávala předníma nohama každou nakloněnou plochu útesu a nenacházejíc jisté opory, raději se otočila a rychlým krokem útes obešla.

Pozdě odpoledne se Núri rozjel, aby vyhledal vhodné tábořiště. Po chvíli mi kynul levým rukávem své bílé košile a pravou rukou, v níž držel velbloudí hůlečku, ukazoval místo, kde mám přiměti svou velbloudici, aby poklekla. Tam jsem měl postaviti svůj stan. Emír seskočil se svého zvířete a ihned se kupili okolo něho otroci a sluhové a dále různí Arabové, vyhledávající vhodná místa pro své stany.

Složiv tlumok a odsedlav velbloudici, uvázal jsem jí oprať k levé přední noze a dovolil, aby se popásala. Spolehnut na sedlo, očekával jsem příchodu svých druhů s ostatními velbloudy. Byl jsem velice unaven a chvěl se po celém těle zimou. Jakmile byly stany hotovy, kázal jsem připraviti číšku čaje, ale můj žaludek jej odmítl. Zimnice mnou silně lomcovala. Chtěje se zahřáti, zahalil jsem se všemi svými pokrývkami, a přece zimnice neustala. Teprve k půlnoci se mi poněkud ulevilo, ale dostavil se silný průjem. Mrzlo na sucho. Teploměr ukazoval šest a půl stupně pod nulou.

Chvěje se zimou a únavou, dozíral jsem ráno na nakládání svých zásob. Bohudíky, že studený vítr ustal a slunce přece jen hřálo.

Před polednem jsme vyjeli a již po hodině určil emír nové tábořiště. Byl jsem tak sláb, že jsem nemohl odsedlati ani své velbloudice. Na rozkaz Núriho tak učinil jeho písař Džuád. Nauáf ke mně přisedl a opatroval mne, až dojeli moji druzi a postavili stany. Po celou noc jsem se svíjel bolestí beze spánku. Ráno bolesti poněkud ustaly a mohl jsem požíti trochu ovesné polévky.

Nauáf a ženy

Odpoledne mne navštívil Nauáf a zůstal u mne dlouho do noci. Dotazoval se mne opět a opět, zda jsem ženat a kolik mám dětí, neboť nemohl pochopiti, jak může zdravý muž zůstati svoboden. On sám měl již čtyři ženy. Tři mu porodily po jednom synu a přece propustil jednu po druhé. Prvá, kterou měl nejraději, byla dcera zavražděného knížete Fahada.

"Utekla ode mne, lpějíc více na své rodině než na mně, svém manželu, a na Sultánovi, svém synku. Druhá, dcera zesnulého knížete Sattáma, se mi zprotivila. Propustil jsem ji a opustila můj stan, ač hořce plakala a prosila, abych ji u sebe ponechal. Třetí, dcera menšího náčelníka, vynikala krásou, a přece jsem ji vyzval, aby se vrátila k své rodině, poněvadž jsem se jí nasytil. Čtvrtá, Fhéde, dlí v mém stanu od dvou let a ještě mi nepřinesla dítěte."

"Nechápu, bratře Nauáfe, jak můžeš jednati tak lehkomyslně a ničiti životní štěstí tvorů Alláhových, svých žen a svých synů."

Nauáf se zasmál a pravil: "Vždyť je to přece náš zvyk a obyčej. Jak by se mohl syn emírův spokojiti jedinou ženou? Co by tomu řekli bojovníci?"

"Co se děje se synky propuštěných žen?"

"Nějaký čas zůstanou u svých matek. Pak přijdou do mého stanu a tam je bude vychovávati má stará matka, jak již nyní činí s mým prvorozeným synkem Sultánem."

"Ubohé dítky, ubohé matky, že musí žíti odloučeny. To se mají ženy mého kmene mnohem lépe. U nás nemůže muž říci beze všeho ženě: ‚Zprotivila jsi se mi‘, nebo: ‚Již jsem se tě nasytil. Jsi propuštěna; vrať se k své rodině.‘"

"Řekl jsi pravdu, Múso. Vaše ženy se mají lépe, ale vašich mužů je mi líto. Přesvědčí-li se váš muž po roce, po dvou letech, že své ženy nemiluje a je přece nucen, aby s ní žil a při ní zůstal po celý život, je jistě nešťasten. Nese těžké jho a takového jha bychom my nepřijali."

"Vy sami nechcete jha a přece je nakládáte na šíje svých žen. Vy si osobujete svobodu a ženám ji odpíráte. A přece jsou mužové i ženy tvory Alláhovými a dítkami Adamovými. Oba mají rovná práva a stejné povinnosti."

"To nemluvíš pravdu, Múso. Neměj mi za zlé, že ti odporuji, ale mýlíš se, tvrdíš-li, že Alláh uštědřil ženám tatáž práva a tytéž povinnosti, jako nám, mužům. Hle, bratře Múso, zazní-li poplašný pokřik a nepřítel se ukáže nablízku, kdo se hotoví k obraně: mužové či ženy? Jsou to ženy, které podnikají válečné nájezdy? Jsou to ženy, které přinášejí kořist? My máme ženy, aby nám rodily dítky a udržovaly v pořádku naše stany. Netrápíme jich, ale každá žena musí vždy věděti, že je muž jejím pánem. Tak to chtěl Alláh, tak to zachovávali naši předkové a tak to zachováváme i my. To je náš zvyk, náš obyčej, náš zákon."

"A přece jsou vaše ženy někdy udatnější, než vy, a když vy, mužové, před nepřítelem utíkáte, jsou to ženy, které vás slovy a posuňky vybízejí, ba nutí, abyste se postavili na odpor. Mnohá z vašich žen dovede zbraní tak dobře vládnouti, jako vy."

"To jsou jen výjimky. Ženy nám svými slovy a posuňky připomínají naši lásku, slibují nám odměnu a my, nechtějíce, aby nás nepřítel zahanbil, se dáváme jim k vůli znova v boj. Ale ženy nás ještě nikdy neuchránily před nepřítelem."

"Nemohla by býti žena vaší náčelnicí? Nevážíte si Turkijje, vdovy po emíru Sattámovi, více než mnohého náčelníka? Proč říkáte jejím dětem potomci Turkijje? Proč jim neříkáte potomci Sattámovi?"

"Turkijje vyniká rozumem a klidnou rozvahou. Radíme se s ní, ale nemyslím, že bychom se jí podřídili jako náčelnici."

"A což Álija, která vedla nejenom Beni Sachr, ale i vaše bojovníky proti vojskům egyptského Ibráhíma báši? Byla to také žena a poslouchali jste ji."

"To se stalo za dávných dob."

"Tomu není tak dlouho. Vrstevníci Álije ještě žijí."

"To dopustil Alláh. Vzal tehdy Arabům rozvážného muže a nahradil ho ženou, ale dnes bychom nedovolili žádné ženě, aby nám velela. Když jsem byl naposledy v Damašku, slyšel jsem, že udělil sultán svým lidem svobodu. Pravili mi tam, že prý budou nyní ženy a otroci rovni svobodným Arabům. Uslyšev to, prohlásil jsem:

Pokud budeme míti jediný náboj, jedinou šavli, jediné kopí, zůstane u nás v poušti žena ženou a otrok otrokem. Zaveďte si u sebe, u usedlíků, co chcete, ale dejte nám v poušti se svou svobodou pokoj.

Je to pěkná svoboda, která panuje, bratře Múso, nyní mezi usedlíky, kde chce býti podřízený voják chytřejší než jeho velitel, jak prý se děje v Damašku a v Halebu. To bych rád viděl podřízeného náčelníka, který by chtěl na válečné výpravě posuzovati mé rozkazy nebo se mi protiviti. My jsme byli vždy svobodni a nechceme od sultána žádné svobody. Ubíráme se cestou, po níž kráčeli naši předkové, a zprotivíme se každému, kdo by nás s ní chtěl sehnati. Dobrovolně jí neopustíme."

Drúzové útočí

Noc byla opět velice studená, ale spal jsem pevně a spánek mne posílil. Ráno jsem zůstal ve stanu, abych podle možnosti pracoval. Před polednem se rozlehl pronikavý poplašný pokřik:

"Ó jezdci, já-hla-l-chejl! Ó jezdci!"

Vystoupiv ze stanu, viděl jsem, jak ženy a dívky spěchají za klisnami, sedlají je a předvádějí svým mužům a bratřím. Ti shodili těžké ovčí kožichy, zavěsili si opasky s náboji a ručnice a neuplynuly ani dvě minuty, a již ujížděli ozbrojení bojovníci k jihu, aby odrazili neznámého nepřítele. Mladý muž, jedoucí kolem mého stanu, zpíval:

Ó Pane, Pane milostivý, ty shodíš hojný déšť v našich končinách, my pak shodíme večeři ptactvu, jež obletuje před očima našich velkých velbloudic.

Za ním klusal mladík, kterému se teprv ukazovalo chmýří pod nosem, a jásavě prozpěvoval:

Každý den je svátkem pro děvčata, dnešní však jest svátkem pro nás, neboť předhodíme večeři dravcům kroužícím pro oči té, která po nás touží.

Podobné písničky zaznívaly i s jiných stran. Bojovníci si dodávali odvahy k nastávajícímu zápasu. Kdo se z nich vrátí?

V ležení zůstali všichni klidni a pokojni. Žádná žena nenaříkala, žádný stařec nepokřikoval, neradil. Několik mužů, kteří měli chrániti tábor, vystoupilo s ručnicemi na jižní skalní útes. Dovlekl jsem se tam rovněž, domnívaje se, že snad dalekohledem zahlédnu nepřítele. Viděl jsem, jak se naši bojovníci rozdělili ve dvě čety. Silnější s Núrim v čele uháněla k jihu, menší, kterou vedl Nauáf, spěchala k jihozápadu. Zakrátko zmizely obě za vysokou skalní vlnou a již jsme jich nezahlédli.

Odpoledne k nám dojeli tři jezdci se zprávou, že se ráno ukázala rota Drúzů a chovatelů koz a ovcí jim poplatných a přepadla stáda náčelníka Eben Medžuela. Tři jezdci, střehoucí stád, se udatně bránili a Rašráš, syn mého dobrého známého náčelníka Adúba, a otrok knížete Núriho zastřelili dva nepřátele a ukořistili jejich koně. Ale nepřítel přece jen odehnal jedno stádo, čítající přes sedmdesát velbloudů. Stráže umístěné na vyšších kopcích opětovaly poplašný pokřik přepadených pastýřů, takže jsme v táboře zvěděli za několik minut o útoku. Četa vedená knížetem, dohonila nepřítele vracejícího se s kořistí asi 20 km od našeho tábora. Nepřítel, obávaje se, aby nebyl zaskočen, opustil kořist a prchal k jihozápadu.

Núri, ač pobádal své druhy k největší rychlosti, přece jen nepřítele nedostihl a vrátil se na večer úplně unaven s nepořízenou. Spílal mladým bojovníkům, že nestřehli zrána stád vycházejících na pastvu, sic že by byli nepřítele jinak přivítali a odměnili. Jeho syn Saúd, jenž měl s mladými bojovníky dlíti u pasoucích se velbloudů, se vymlouval, že hlídali stáda přes tři neděle, aniž by byli Drúzové ze svých doupat vylezli.

"Myslil jsem, tatíčku, že nyní, kdy je taková zima, Drúzové neopustí svých teplých domků a příslušníci jiných čeledí že zůstanou ve svých roklích."

"Mlč, synku, a nezahanbuj mého obličeje! Bdui se nespoléhá ani na zimu, ani na horko. Nikdy nevěří svému nepříteli, ale věří pouze sobě a své zbrani."

Co se událo s Nauáfem a jeho četou, nikdo nevěděl. Pastýři, vracející se od jihozápadu, vypravovali, že zaslechli výstřely, ale že nemohli v rozervaném území sopečném nic spatřiti.

Lovečtí sokoli

Nazítří jsme opět měnili tábořiště. Stany byly svinuty, naloženy, a všichni, obyvatelé i velbloudi, jsme táhli zakrátko k jihu jihovýchodu. Núri mě při odjezdu pozdravil, ale zajel hned na levé křídlo, které tvořil náčelník Ršejd se svými Ueld Ali. Vlevo ode mne jelo několik otroků emírových. Každý nesl na levé ruce loveckého sokola, jejž odpoutal, jakmile chrt vyplašil mladého zajíce anebo ptáka habáru.

"Odkud máte sokoly, Frejhu?" ptal jsem se mladšího otroka.

"Kupujeme je, strýčku Múso, od usedlých občanů z aš-Šejch Miskín a ar-Rhejbe."

"Odkud je mají oni?"

"Buď vybírají mladé nebo chytají staré. Nejlepší lovecký sokol je barvy červenohnědé s mnoha bílými skvrnami na ocase, jako sokol mého souseda Džíhána. I můj tmavohnědý anebo černý, jako je tamhle ten, jsou dobří k lovu."

"Myslím, Frejhu, že barva nemá vlivu na dobré či špatné vlastnosti sokola."

"Neměj mi, Múso, za zlé, když ti řeknu, že se mýlíš. Barva je zevnějším znakem u nás, u lidí a rovněž i u sokolů. Sokol je zvláštní pták, lišící se v mnohém od ptáků jiných. Naši otcové nám vykládali, že sokolí mládě zůstane čtyřicet dní v útrobách samice, čtyřicet dní že zůstane ve vejci a teprv po dalších čtyřiceti dnech že se ukáže, co z něho bude. Pokud samička snáší a sedí na vejcích, nestará se o potravu. Samec jí donáší ptáky habáry a zajíce. Vypadne-li mládě z hnízda a nezabije se, je to samec, jenž se o ně stará. Samička si takového mláděte nevšímá, třebas by pištělo několik stop pod hnízdem. Zahyne-li samec, nastává krutá doba pro samici i mláďata. Nemají-li zahynouti hladem, požírají, co jim samice přinese. Ta je ráda, uloví-li myši buď skákavé, nebo obyčejné. Taková osiřelá mláďata nikdy nevyspějí ve statné sokoly lovecké. Proto usedlíci pátrající po mláďatech dávají dobrý pozor, zda jsou oba rodiče na živu a vyberou mladé, jak mohou sama rozklovávati a požírati přinesenou kořist. Krmí je, až se úplně vyvinou, načež je prodají beduům. Je to práce piplavá, proto usedlíci raději chytají sokoly vyrostlé. Usedlík, lovící sokoly, si vyhlédne ve skalách vhodné místo. Připraví si neviditelnou skrýši a postaví před ni dva nebo tři velké kameny. Mezi ně upevní nevelkou síť, kterou posype hlínou a spojí motouzem se skrýší. Na jiný motouz uváže kousek od sebe krkavce, hrst per a holuba. Krkavce připevní slabou nití na kámen tak, aby seděl mezi skrýší a sítí. Dá mu vody a potravy a schová se s holubem ve skrýši. Jakmile krkavec oznámí křikem, že nad ním krouží sokol, vtáhne jej opatrně k sobě do skrýše a místo krkavce zůstane na kameni hrst per, kdežto holub usedne k síti. Kroužící sokol považuje péra za krkavce a zahlédnuv holuba, vrhne se na něho bleskem. Tu spustí lovec motouzem síť a sokol je chycen. Sešije mu hned oční víčka a vezme jej domů. Ve třech nebo čtyřech dnech si sokol přivykne, lovec uvolní stehy a čeká na kupce. Za dospělého necvičeného sokola dostane 8 až 20 medžídijjí."

"Což usedlíci sokolů necvičí?"

"Nikoliv. Vycvičiti si musí sokola každý sám. Náčelníci mají obyčejně sluhu nebo černocha, jenž jim sokoly cvičí a s nimi též loví. Chtějí-li sami loviti, musí se sokoly též obírati, sic by si na ně nezvykli a nevrátili se k nim od kořisti. Jak se sokol cvičí, viděl jsi, Múso, několikrát. Sokolník má dřevěný stojan, asi dvě stopy vysoký, dole železným hrotem opatřený, nahoře koží pošitý, na němž sokol bydlí. Na každé noze má sokol přivázánu koženou smyčku, jíž se protáhne dlouhý řetízek, připevněný asi v polovici stojanu. Sokol se může trošku vznésti, ale nemůže odletěti. Na hlavě nosí koženou přilbičku, která se přes oči stahuje a pod zobákem kolem krku uváže, aby jí drápkem neshodil.

Krátce před západem slunce si natáhne sokolník na pravou ruku hrubou koženou rukavici, vytáhne řetízek ze smyček a protáhne jimi dlouhý, tenký provazec. Potom vezme sokola na pravici, volá jeho jméno a mává jím, vybízeje ho, aby odletěl. Sokol se zvedne a krouží ve vzduchu. Sokolník uváže druhý konec provazce ke kolíku do země pevně zaraženému, chopí levicí malý jezdecký tlumok, pravicí kus masa a ukazuje obé sokolu, volaje ho jménem. Nechápe-li, přišlapává ponenáhlu provazec, až se sokol na maso vrhne. Po několika dnech vycvičí sokola, že se dobrovolně vrátí, jakmile zahlédne maso. Když byl takto připraven, odváže sokolník provazec a pustí ptáka úplně volně a láká jej masem, aby se ze vzduchu vrátil. Po nějaké době si opatří sokolník zajíce, jenž je buď postřelen, nebo má nohu zlomenu, a štve na něho sokola a chrta. Uloví-li ho sokol, ponechá mu jej celého.

Když byl sokol několik poraněných zajíců s pomocí chrta ulovil a pozřel, vyjede s ním sokolník na lov. Připevní si ho řetízkem za sedlo, vezme s sebou jezdecký tlumok, zavolá chrta a dá se za tábor. Vyplaší-li chrt zajíce nebo ptáka habáru, odpoutá sokolník ptáka, vezme ho na pravici a ujíždí klusem za psem, při čemž ptáka štve. Sokol se ohlíží, zvedá křídla a zahlédnuv kořist, odletí za ní. Habáru uloví hned. Se zajícem má práce více, neboť mu stále uhýbá a schovává se, jen aby unikl jeho zobáku. Podaří-li se mu konečně zatíti drápy do zad zajícových, ujíždí sokolník co jen může za ním, pokryje jej i kořist svým pláštěm, klepe mu na záda, volaje kiš, kiš, a snaží se ho od úlovku vzdáliti. Z úlovku dostane sokol svůj díl teprv ve stanu, nikdy v poušti."

"Kolik uloví sokol za den?"

"To ví jen Alláh. Dobře vycvičený sokol uloví za den i deset habár a dvacet zajíců, ovšem, je-li zvěře hojnost."

"Kolik let žije u vás lovecký sokol?"

"U nás v poušti nevydrží lovecký sokol ani půl roku, nikoliv že by zahynul, ale nevrátí se. Za období deštivého, obzvláště je-li hodně zima, přilétá vycvičený sokol k svému pánu, ale jak se otvírá jaro, stává se každý sokol nepokojným a neposlušným. Nejspolehlivější samec sokolí zmizí, jakmile se setká s divokou samičkou. Ochočené lovecké samice jsou věrnější, ale ani ty neodolají, zakrouží-li kolem nich bujný divoký sokol."

Frejh se dal do zpěvu loveckých písniček a jeho druhové ho doprovázeli:

Ó, kéž bych měl honící fenku, ó, kéž bych měl loveckého sokola a velbloudka. Vložili bychom na něho sedlo a zajeli mezi vůdčí četu a stěhující se kmen, zavolali na fenku a sokol by honil.

Lovecký sokol, ó Kzeji, nechce loviti; ó toho, jenž se vzpírá a neloví habár! Škoda té ztráty! Předělal jsem ho z ruky na ruku, ale chová se jako sokol, beroucí za vděk žabami, jejž nelze pro lenost k lovu vycvičiti.

Po sokolu přítulném a stále kořist uchvacujícím, při sám Alláh, není ani stopy, po níž bychom se brali. Přidružilať se k němu otužilá samice sokolí, jalová, jíž se po dvě léta a dvě zimy morek rozmnožoval.

Krátce před polednem se Núri vrátil a, předjev nás, kynul bílým rukávem, ukazuje místo, kde si mám postaviti svůj stan. Stoje u své velbloudice, naznačoval jednotlivým příbuzným, kde by se měli utábořiti. Potom se odebral ke své klisně, která včerejší jízdou v neschůdném území ochromla.

Nauáf a raněný Abdelli

Seděl jsem chvíli u svého zvířete, až jsem zahlédl Nauáfa. Jel na velbloudici. Svou hnědku vedl za uzdu. Šel jsem ho pozdraviti. Spustiv se se sedla, objal a líbal mne. Šaty měl plny krve. Vypravoval mi krátce, že jeho četa dostihla prchajícího nepřítele a vypálila na něho několik ran. Střela nepřítelova zastihla mladého bojovníka z čeledi Abdelle.

"Jel vedle mne. Vydechl silněji a skácel se na krk svého koně. Z prsou mu stříkala krev. Utrhnuv si kus svého rukávu, ucpal a zavázal jsem ránu a zanechav ho pod ochranou dvou rovněž poraněných bojovníků, pronásledoval jsem se svými nepřítele až na dohled první osady. Dále jsme nejeli. Mohli jsme býti obklíčeni a v neschůdném území sopečném všichni pobiti. Vrátiv se k poraněnému Abdellimu, pomohl jsem mu k sobě do sedla. Pravicí jsem ho přidržoval, levicí řídil svou hnědku. Chudák Abdelli mne objímal, líbal a prosil, abych ho položil na zem, že nevydrží bolesti, již mu způsobuje jízda na koni. Ale jak jsem mu mohl vyhověti? Byl by zmrzl, kdyby ho dravci nebyli roztrhali. Když v noci ve tmě naše koně nemohli vpřed, odpočívali jsme, přikrývajíce raněného svými tenkými šaty a sami mrznouce. Ó, bratře Múso, jak mnou třásla zima! Když se ukázaly na východě červánky, jeli jsme dále. Když zasvitlo slunko, uložil jsem Abdelliho na zem a spěchal ke stanům jeho čeledi, odkud pro něho vyjeli mužové s nosítky na velbloudu."

Ode mne se Nauáf odebral ke stanu svého otce, kde prohlíželi jeho zmořenou klisnu. Při ní usedli Núri, čtyři Arabové a Nauáf, jenž znovu vykládal, co se mu přihodilo. Slyšel jsem zvučný hlas emírův. Káral Nauáfa, že se pustil se svými tak daleko. Zatím co mužové rokovali, napojily ženy obě klisny, jakož i hřebce, jejž otrok emírův ukořistil, teplou, slanou vodou. Klisny zamotaly do koberců, kdežto raněnému hřebci vymyly ránu. Koule pronikla hrudí do pravé přední lopatky. Nebylo možno jí vytáhnouti. Hřebec nesl úzké sedlo Drúzů. Bylo zalito krví sestřeleného majetníka.

Na zítří jsem chtěl vystoupiti na sopku Dekua, abych s ní načrtl mapku okolí. Bylo poměrně teplo, poněvadž jemné vrstvy výparů se šířily od východu na západ, zachycujíce paprsky sluneční, jenže vzduch nebyl tak jasný, jako za posledních dnů. Cestou mne přepadla taková slabost, že jsem myslil, že se sedla spadnu. Držel jsem se křečovitě předního knoflíku a ponechal své velbloudici úplnou svobodu. Kráčela přes nesčetné ostré hrany a hladké plochy lávových útesů, při čemž se rychlými poskoky nejhorším místům vyhýbala, což mi působilo veliké obtíže. Ve výšce 838 m jsme svěřili své velbloudy dozoru otroka Abdalláha a odebrali se s Túmánem a Blejhánem na vrchol. Vylézali jsme pracně po jižní straně zapadlého jícnu a vystoupili po dobré půl hodině na vrchol, kde jsme se dali do práce.

Dekua je nejvyšší sopka území Iját. Dosahuje výšky 1016 m. K východu, severu a jihu od ní se šíří kraj pokrytý spoustami černé lávy, z níž jako by vyrůstaly vysoké, osamocené sopky, skýtající trudný pohled.

Jak se stal Šalán knížetem Rualů.

Vraceje se do tábora, slyšel jsem, že se ukázali opět nepřátelé, tentokráte na východě, ale že nevyčkali ani na dostřel.

K večeru mne navštívil Nauáf. Od jeho černocha Abdalláha jsem se dověděl, že moji domorodí druhové si navykli dožadovati se od Nauáfa rady a pomoci při každém činu, který měli sami vykonati. Nauáf měl za ně mysliti i jednati. Nevěda o tom, vytýkal jsem mu, proč mne již dávno neupozornil na neomalenost mých druhů, ale on se usmál a řekl:

"Bratr je povinen pomáhati bratrovi."

"Jsem rád, bratře, že mi chceš pomáhati, ale přeji si, abys tak činil, když toho bude nutně třeba. Přijde-li k tobě některý z mých lidí se žádostí o radu nebo o pomoc a ukáže ti tuto velbloudí hůlečku, kterou jsi mi dal darem, bude ti to znamením, že o žádosti vím a že tě rovněž prosím, abys ji splnil. Písemně ti svou žádost oznamovati nebudu, poněvadž neumíš ani čísti, ani psáti."

"Ba věru, pravdu díš, Múso. Umím psáti svým kopím a tečky dělám svou koulí, ale pérem třtinovým psáti neznám a napsané čísti nedovedu. Zato můj synek Sultán se naučí i čísti i psáti, jen dá-li mu Alláh života."

"Již nyní tě, bratře Nauáfe, prosím, abys půjčil mým lidem dva nebo tři velbloudy, kteří by nesli část mých nákladů při změně tábora, kdybych byl na vyjížďce."

"Můj majetek, Múso, je tvým majetkem, tvůj majetek je mým majetkem. Pošlu ti tři velbloudy, aby se ulehčilo tvým ostatním velbloudicím. Máš jich sedmnáct a ty ti stačí. Víc jich nekupuj, leda by se ti naskytla koupě velice výhodná."

"Pověz mi, Nauáfe, náleží Ueld Ali k Rualům či nikoliv?"

"Někteří říkají, že ano, jiní to popírají. Obojí mají pravdu, Múso. Ueld Ali jdou s námi, poslouchají nás, náleží tudíž pod pravomoc mého otce, ale k Rualům samým nepatří. My, Rualové, ovládáme nyní skupinu kmenů Aneze, které se říká Zana Muslim. Tvoří ji Ál Džlás a Beni Wahab. Beni Wahab se štěpí na al-Hsene a Ueld Ali.

Ál Džlás se rozdělují na vlastní Rualy a Mihlef. Mihlef se říká čeledím Ešádžee, Suálme a Abdelle. Rualové se dělí na čeledi Dugmán, Muraz, Fredže a Kaážee.

S námi s Rualy táboří Kuáčbe, kteří říkají, že náleží ke skupině Khatán. Štěpí se na Ál Suejt a Džirfe.

Celé skupině Zana Muslim velí dnes můj otec Núri, pocházející z rodu Šalánova, jenž je z čeledi Muraz.

Jindy pocházel velký náčelník Rualů z rodu Kaka. O našem předku Šalánovi vypravují pamětníci, že byl synem hodných rodičů, ale neměl majetku, proto dohlížel na pastýře velbloudů čeledi Muraz. Stáda se pásla v okolí nějaké osady, zapomněl jsem její jméno, v Nedždu, prý na jihovýchod od velké oasy Chajbar. Bojovníci z rodu Kaka uloupili tamním osadníkům stáda ovcí a koz a vehnali své velbloudy do jejich obilí. Usedlíci vyrazili, když bojovníci Kaka za odpoledního horka spali, překvapili je a vehnali velbloudy do ohrazených palmových zahrad. Na výzvu svého velkého náčelníka, obklíčili Rualové osadu, ale nemohli ztéci hradeb a osadníci jim hrozili, že zhynou jejich zajatí velbloudi hladem, nepřeruší-li obléhání. Velký náčelník věděl, že hrozí velbloudům smrt hladem, poněvadž pro ně nebylo ani pastvy v zahradách, ani zásob v oase. I poslal k starostovi osady muže s návrhem ke smíru. Muž se vrátil zakrátko se vzkazem, že starosta nebude vyjednávati leda se svým známým Šalánem a že velbloudů nevydá, leda jemu. Tu si zavolal velký náčelník Šalána a pravil mu:

‚Tvůj přítel, starosta osadníků, prý vydá velbloudy, ale jen tobě. Běž k němu a vyjednávej s ním mým jménem.‘

‚Ty jsi vrchní náčelník. Tvůj jest rozkaz, tvá jest rada.‘

‚Běž k němu a vyjednávej mým jménem.‘

‚Vy nesplníte, co ujednám.‘

‚Splníme.‘

‚Vrátíte osadníkům zajaté ovce a kozy?‘

‚Vrátíme.‘

‚Ať to zaručí zástupcové rodů Fredže a Ribšán.‘

‚Já, jenž se jmenuji tak a tak, ručím, že Fredže nedovolí, aby byla jediná nitka osadníků přetrhnuta.‘

‚Já, jenž se jmenuji tak a tak, ručím, že Ribšáné nedovolí, aby byla jediná nitka osadníků přetrhnuta.‘

‚Dobře. Nyní mi dej svůj pečetní prsten.‘

‚Nač ho potřebuješ?‘

‚Jak bych mohl tvým jménem něco stanoviti bez tvého pečetního prstenu.‘

‚Dej, náčelníku, Šalánovi svůj pečetní prsten,‘ přimlouvali se zástupcové Fredžů a Ribšánů.

‚Zde máš můj prsten, ale vrátíš jej, jakmile bude věc vyřízena.‘

Šalán neodpověděl; odešel s prstenem ke starostovi a ujednal s ním mír. Osadníci vrátili zajaté velbloudy, dostali své ovce a kozy a vzdali se náhrady za poškozené obilí. Ale Šalán se nevrátil. Zůstal v osadě a prsten vrchnímu náčelníku neposlal. Bylo patrno, že ho chce svrhnouti. Osadníci a bojovníci čeledí Fredže a Ribšán jej podporovali a po čtyřech letech vyrval hodnost vrchního náčelníka rodu Kaka a sám řídil osudy všech Rualů."

"Kdy se to stalo, Nauáfe?"

"To ví, Múso, pouze Alláh. Nikdo se nepamatuje, kdy Šalán žil, ale jisto je, že se utkal bojem s rodem Kaka, který jindy nad Rualy vládl. Dověděli jsme se to od svých předků a naši předkové nelhali."

"Co vypravují vaši předkové o prvotních vašich tábořištích? Pásávali jste svá stáda vždy ve svém území nynějším či jste se do něho někdy nastěhovali odjinud?"

Boje Rualů se sousedy.

"Ty víš, Múso, že my Rualové náležíme k velké skupině kmenů, kterým se říká Aneze; víš rovněž, že Aneze táboří od Ománu a Perského zálivu až po Haleb a po prameny řeky Chábúr. Žádný z našich předků nám nepověděl, kde jsme my Rualové prvotně tábořili, ale slyšel jsem, že v době, kdy se stal můj předek Šalán velkým náčelníkem, budovali Rualové své tábory v okolí oasy Chajbar. Tam máme až dosud palmy, které jsou naším majetkem, a údolí, v němž naše palmy rostou, se jmenuje Džlás, tedy údolí, které svým jménem dokazuje, že patřilo a patří nám. Odtud prý se jednotlivé kmeny, tvořící skupinu Zana Muslim, posunovaly k severu. Nejdříve se vystěhovali al-Hsene, jejichž náčelník pochází z rodu Eben Melhem. Jemu byl svěřen dozor na Cestu Poutnickou od Damašku až do oasy al-Ela, začež dostával od vlády velké peníze. Ueld Ali a s nimi spříznění Ueld Slejmán táboří dosud z polovice na jihu u Chajbaru, z polovice na severu mezi Damaškem a Chábúrem. Znáš kmen Sbaa, z něhož pochází tvůj kamarád Blejhán? Čeleď tohoto kmene, říká se jí Seráhín a poslouchá náčelníka z rodu Abu Šáma, chodí rok co rok do Chajbaru pro datle, které jim odvádějí sedláci, pěstující tam jejich palmy. My do Chajbaru již pro datle neposíláme a já ani nevím, kdo bere užitek z našich palem v údolí Džlás."

"Zvěděl jsi, Nauáfe, něco o bojích, jaké vaši předkové vedli s Eben Saúdem, imámem Uahhábovců, či jak si sami říkají Muahhedín, vyznavačů víry v jediného Boha?"

"Máš, Múso, na mysli dnešního imáma Abdarrahmána a jeho syna Abdalazíza z rodu Eben Saúd?"

"Nikoliv. Vždyť vím, že s nimi žijete v míru."

"Více než v míru. Rod Eben Saúdův je s námi spřízněn, patří k téže skupině Aneze jako my a Abdalazíza, dnešního vládce Nedždu pojí přátelství s mým otcem i se mnou. Poslové s listy a vzkazy chodí bez přestání od nás k němu a od něho k nám."

"Pojilo vás přátelství k jeho předkům?"

"Jak se zdá, pojilo. U nás se vypravuje, že rod Eben Bnejje, který je s námi spřízněn, neboť pochází rovněž z čeledi Muraz, odjakživa podporoval Eben Saúda, začež od něho dostal důležitá napajedla v Nefúdu a na severovýchodním pomezí Nedždu. V téže době se proslavil ad-Dréi eben Džandal jako vrchní vojevůdce či náčelník velbloudího sedla všech Rualů. Eben Bnejje a podle některých i Dréi prý podporovali Muhammada, syna Aliho, v jeho boji proti ctižádostivému Abdalláhovi, synu Rašídovu, který založil později stát, jehož hlavním městem je až dotud osada Hájel. Za válek egyptského vojska proti Eben Saúdovi se vyznamenal náš rod Eben Šalán. Stál mu tehdy v čele Nájef, syn Abdalláhův, jenž svou rozvahou, vytrvalostí a udatností zbavil jak Eben Džandala, tak Eben Bnejje jejich vlivu a stal se jediným vrchním náčelníkem a vojevůdcem nejen Rualů, ale i celé skupiny Zana Muslim. Nájef měl sedm synů. Byli to samí hrdinové; žádný z nich neumřel na lůžku ve svém stanu. Nájefovým nástupcem se stal jeho syn Hamad, který zanechal hrdinného syna Sattáma, o němž jsi již tolik slyšel.

Více než Hamad se proslavil jeho nástupce Fejsal, šestý syn Nájefův. On utvrdil moc našich Rualů na jihu od Damašku v kraji, kterému my říkáme an-Nukra. Jemu se zprotivil Muhammad, syn Dúchiho z rodu Eben Smejr, náčelník Ueld Ali. Žárlil na Fejsala a domníval se, že s pomocí nespokojených náčelníků kmene Ruala se stane vrchním pánem Zana Muslim. Z Rualů se s ním chtěli spojiti Eben Medžel, Eben Džandal a Eben Mdžejd, ale Fejsal je předešel a jejich vůdce, jímž byl Bardžas eben Mašhúr, vlastní rukou zabil. Hned potom se vrhl se svými bojovníky na Muhammada a porazil ho na hlavu u osady Bosra v Hauránu. Alláh mu přál. Vanul mu ustavičně vánek štěstí i stal se zanedlouho jediným pánem od Chajbaru až po Damašek a od Hauránu až po Eufrat. Než neušel mstitelům Bardžasovým. Bardžasův bratr Nahár a synovec Hamdán ho napadli v jeho vlastním stanu a zabili.

Velkým náčelníkem se stal Talál, syn Fejsalův, vojevůdcem pak Hamad eben Bnejje. Talál byl sláb, vojevůdce Hamad silen, rostl a již se zdálo, že Eben Bnejje vytiskne Eben Šalána. Ale zabránil tomu mladý hrdina Sattám, synek Hamada, syna Nájefova. S jeho pomocí se stal po náhlé smrti Találově velkým náčelníkem Hazzá, sedmý a poslední syn Nájefův. Hazzá měl za manželku Taklu, dceru náčelníka Fájeza eben Džandal. S ní zplodil syny Núriho a Fahada, s jinou ženou pak Mhammada. Núri, jak víš, je můj otec a Mhammad zanechal Mežhema, který k tobě tak často chodívá.

Můj děd Hazzá byl hrdina, ale zastínil ho Sattám, syn jeho bratra Hamada. Sattám si vybral za manželku Turkijji z rodu Eben Mhejd. Tento rod vládne kmeni Fedán a byl odedávna velkým nepřítelem Rualů. Sattám podnikl jednou nájezd proti Fedánům, zatlačoval jejich bojovníky až k samým stanům a při té příležitosti uviděl po prvé běloučkou Turkijji, která, majíc prsa rozhalena a vlasy rozpuštěny, nabádala své soukmenovce k největšímu odporu. Sattám přemohl její soukmenovce, zahnal je daleko od stanů, ale nedovolil svým bojovníkům, aby stany plenili nebo je strhovali.

‚Oznam, Turkijje, svému otci a svým bojovníkům, že Sattám eben Šalán ponechává všechny vaše stany tobě darem,‘ zvolal Sattám a z tábora odejel.

Tento šlechetný čin se tak zalíbil Turkijji, že odmítala každého jiného ženicha a přiměla konečně svého otce, že ji dal Sattámovi. Znáš ji osobně a znáš i její syny Cháleda a Mamdúha. Když Hazzá zemřel, oženil se Sattám s jeho vdovou Taklou, jež mu přinesla syna Mišala.

Po Hazzáovi se stal velkým náčelníkem Sattám a vedl celou skupinu Zana Muslim přes 25 let. Velice mu pomáhala jeho manželka Turkijje radou i výstrahou. Vážil si jí velice a nikdy jí nepropustil. Po Sattámovi uznali Zana Muslim za velkého náčelníka Fahada, bratra mého otce, ale nezůstali mu dlouho věrni. Bylť ziskuchtivým a podezřívavým. Alláh na něho poslal, co poslal, a jeho nástupcem se stal Núri, otec tvého bratra Nauáfa, jenž ti toto, Múso, vypravuje."

Život v táboře.

Ráno táhla všechna stáda na západ k jezeru Atejbe, v němž končí řeky zavlažující zahrady damašské. Zvířata se měla napojiti a pastýři měli donésti vody na sedm dní. Poněvadž se stáda ubírala územím nepřátelským, byla chráněna četou bojovníků, jimž velel Nauáf. Blejhán doprovázel pastýře Harrána, jednak aby mu pomáhal při napájení, jednak aby s ním střehl našich velbloudic.

My jsme měli asi tři litry vody, kdežto v ostatních stanech nezůstala ani kapka. Kníže poslal třikráte svého sluhu, aby si od nás vyprosil džbáneček vody. Dvakrát jej dostal, ale po třetí odešel s prázdnou, poněvadž jsme jí již ani my neměli. A přece se měli pastýři s vodou vrátiti teprve nazítří večer. Bylo štěstím, že studený vzduch nepůsobil žízně. Nevařili jsme ani čaje, ani kávy, jen jsme si upekli zajíce, kterého nám před večerem Núri poslal. Jeho sokolník ulovil dva, i rozdělil se se mnou poctivě.

Za mým stanem se cvičili chlapci v metání kaménků z praku. Nasbírali si kulatých křemelek a metali je s velkou jistotou na cíl vzdálený 30 až 40 kroků. Kaménky skoro hvízdaly ve vzduchu a když dopadly na okraj útesu, sloužícího za cíl, odrážely se a letěly ještě několik metrů. Křemelka z praku vymetnutá musí rozraziti i nejsilnější lebku. Maně jsem si vzpomněl na mladého pastýře Davida, jenž se utkal v souboji s nepřátelským bojovníkem Goliášem, maje za zbraň pouze prak. Jsa v metání dokonale vycvičen, byl ve značné výhodě, poněvadž mohl na svého odpůrce vyslati dvě i tři křemelky spíše, než byl sám napaden.

K večeru mne navštívil Trád, synek zemřelého knížete Sattáma z jiné ženy, než z Turkijje. Od něho jsem se dověděl, že poraněný Abdelli odešel, zemřel.

Nikdy před tím jsme neměli večera a noci tak klidné a pokojné. Nebylo slyšeti křiku pastýřů a lákání jednotlivých stád. Velbloudi nebručeli, velblouďata nenaříkala. Veškerá stáda přenocovala u vody a vrátila se teprv následující večer.

Ponenáhlu jsem se zotavoval ze své nemoci, která mne velice zeslabila. Po celý den jsem sbíral zprávy o zvycích a obyčejích Rualů, zaznamenával básně a lidové písničky a shromažďoval rčení, vysvětlující význam jednotlivých slov, užívaných v jejich nářečí.

Od východu slunce až do jeho západu jsem seděl ve svém okrouhlém stanu s nějakým zpravodajem. Emír mne na něho upozornil a Mhammad jej vyhledal a přivedl. Stan byl uzavřen a veškeré otvory ucpány, aby zpravodaj neměl pokušení dívati se, co se v okolí děje. Byla to s ním těžká práce. Mých otázek nechápal nebo nechtěl chápati. Seděl proti mně, maje šátek pokrývající jeho hlavu vytažen pod krkem přes bradu až do půli nosu. Zahalil si ústa i nos, aby se chránil před mou vůní, neboť jen Alláh ví, zda výpary z mého těla a mého majetku, jakož i mé otázky neměly nějakých škodlivých vlastností. Opíraje se levicí o sedlo velbloudí, držel v pravici svou velbloudí hůlečku, kterou kreslil líně na zemi různé tvary. Chvílemi ustal a maje oči sklopeny, působil dojem, jako by spal. Ale náhle na mne pronikavě pohleděl, svraštil obočí a toužebně upřel zrak na uzavřený východ z mého stanu. Jak rád by byl zmizel, ale věda, že si kníže přeje, aby mne poučoval a že za to dostane sladkého čaje, kávy, dobrou večeři a snad i nějakou peněžitou odměnu, přemáhal se a snášel mou trýzeň. Pouze, když se dal do výkladu toho, co se mu líbilo, jevil trochu života. Jeho slova plynula jako malý potůček, jehož voda místy mizí v písku a kousek dále se opět ukazuje. Mluvil plynně, kresle hůlečkou. Náhle se však uprostřed věty zamlčel a teprv po chvíli pozvolna pokračoval. Dokončiv své vypravování, kreslil hůlečkou dále a pohlížel upřeně na ni, jako by se styděl, že tak dlouho mluvil. Konečně ustal v kreslení a trval bez pohnutí, sbíraje své síly k nové trýzni. Pokud totiž vykládal, zaznamenával jsem každé jeho slovo a když dokončil, dotazoval jsem se na jednotlivá rčení, která měl vysvětlovati a doplňovati. Takové duševní práci nebyl zvyklý. Odpovídal úplně zmateně, přeskakoval s předmětu na předmět, popíral, že by to neb ono znal, ač před chviličkou sám říkal, že to ví. Často se vymlouval: "To u nás není, toho my neznáme," a po chvilce povídal právě to, o čem říkal, že to u nich není, že toho neznají. Užil-li obzvláště pěkného rčení, které mi měl vyložiti, ujišťoval, že je zapomněl, že zmizelo z jeho ducha, že je nikdy neslyšel.

Zvečera jsem býval velice unaven. Bylo třeba, abych se po celý den přemáhal, abych nedal ani slovíčkem, ba ani pohledem najevo, že se mrzím, že jsem netrpělivý. Nesměl jsem vypustiti z úst jediného hněvivého slůvka a bylo třeba, abych se svým zpravodajem jednal jako se zpovykaným děckem. Chtěl-li jsem dospěti k cíli, musil jsem se k němu snížiti, zmocniti se jeho ducha a přivésti ho, kde jsem ho míti chtěl. Rozcházeje se se zpravodajem, dával jsem najevo velkou spokojenost a děkoval jsem mu za vzácné zprávy, jež jsem od něho dostal. Těšil se z takových lichotek, věřil, že mi byl velice užitečný a dostal novou chuť, aby nazítří opět přišel anebo se aspoň jiným pochlubil a je od práce se mnou neodstrašil.

Ve středu 25. listopadu v noci vniklo do tábora několik zlodějů. Strážcové zahlédli tři. Vypálili na ně asi deset ran, ale nezasáhli nikoho, poněvadž nemohli řádně mířiti a obávali se, aby neporanili někoho ze svých nebo nějaké zvíře. Ráno chybělo devět velbloudů. Kníže dal rozkaz, aby byly stráže zesíleny. Beduové poslechli, třebas se jim ze stanů nechtělo. Teplota klesala pod nulu, a strážcové nesměli býti příliš navlečeni. Aby neusnuli, zpívali a co chvíle na sebe volali tak hlasitě, že mohl málokdo pokojně spáti. Beduové seděli ve stanech při ohních až dlouho přes půlnoc. Teprv, když se ukázala nad obzorem jitřenka, zalézali do svých lůžek, v nichž zůstali až do poledne. Odpoledne chodili po návštěvách.

V sobotu 28. listopadu ráno byla celá krajina pokryta mrazem. Zvedl se studený západní vítr, který se zesiloval a nám mnoho práce působil. Bylo třeba upevňovati všechny provazy, kolíky hluboko zarážeti a je těžkými kameny opírati.

V noci na neděli nespal v celém táboře snad nikdo. Vítr byl tak silný, že černoši drželi po celou noc stan Núriho. Vysoká ženská nosítka byla z každého stanu vynesena, aby nebyla poškozena těžkou střechou stanovou, svíjející se při jednotlivých nárazech větru. Můj okrouhlý stan se osvědčil dobře, ačkoliv jsem musil několikráte za noc provazy natáhnouti a tyč proti větru nakloniti. Hůře se dařilo našemu dlouhému stanu. Moji druhové jej postavili bokem proti západu. Silný vítr se opřel do boční stěny, provazce povolily a celý stan se zvedal. Mým druhům nezbylo než vytáhnouti kolíky držící provazce podélné stěny, stan spustiti a pod něj zalézti. Tak zůstal po celou neděli, neboť vítr nejenom že trval, ale působil ještě větší obtíže, poněvadž přinášel velké spousty písku. V mém okrouhlém stanu pokrýval písek jednotlivé předměty na 4 až 5 cm vysoko a přece byl stan pevně uzavřen a kde jaký otvor ucpán. Pohybující se písek vydával zvláštní zvuk. Zdálo se mi, jako by nesčetné kovové lístečky o sebe narážely.

Beduové upravili své stany tak, aby podélná stěna byla namířena proti větru. Dlouhé provazy podélné vydržely nárazy pouhého větru, ale nemohly odolati útoku větru zesíleného pískem. Písek se nahromadil u podélné stěny uzavírající stan, svou tíží ji strhoval a kolíky uvolňoval. Tu nezbylo Beduům než pozvednouti dolní část stanových stěn a poskytnouti písku i větru volný průchod. Nikdo nemohl zanítiti ohně a ani se o to nikdo nepokoušel. Beduové i moji druhové zůstali skryti ve svých pokrývkách. Ani velbloudi nechtěli na pastvu. Klečeli s hlavami k východu. Západní vítr je míjel, ale písek tvořil za nimi dlouhé závěje, jimiž byli na polo zasypáni. Když jsme je před polednem pobízeli, aby vstali, nechtěli tak učiniti a když jsme je přece přinutili, poklekli zakrátko znovu. Teprve po dlouhé chvíli se zvedli a ubírali se na pastvu. Harrán je ustavičně lákal zpředu, kdežto Blejhán je poháněl zezadu. Zdálo se, jako by nečasem ztrácela zvířata chuť k pastvě.

K večeru i vítr ustal a za chvíli zmizel i písek, dalo se však do slabého deště. V noci jsem cítil, jak se nějaká studená tekutina rozlévá na mou hlavu a na má prsa. Pršelo mi do stanu.

V pondělí ráno jsme měli skvostný pohled na okolní hory. Kde jaká vyvýšenina vyčnívající nad obzor byla pokryta bílým sněžným pláštěm a sršela v paprscích vycházejícího slunce miliardami jisker. I naše dřívější tábořiště u Dmejru bylo pokryto sněhem. Jenže slunce dlouho nesvítilo; zmizelo pod mraky a pokrápělo. K poledni padaly značně velké kroupy a pokrývaly půdu až na 3 cm vysoko.

Odpoledne mne Nauáf prosil, abych s ním navštívil jeho bílého otroka Dammána. Náležel k rodu, jehož členové byli od nepamětných dob otroky Eben Šalána. Jiných bílých otroků mezi Rualy nebylo, neboť v posledním století nebylo možno koupiti bílého otroka, kdežto černé dovážejí obchodníci z Mekky a Medíny a prodávají po 60 až 100 medžídijjích.

Otrok Dammán byl přede dvěma léty zasažen koulí do pravého lýtka. Koule pronikla masem z jedné strany na druhou a rána se časem zahojila. Ale po roce noha otekla a velice bolela. Příbuzní Dammánovi ji pálili rozžhaveným železem, což nepomohlo. Konečně mu lýtko rozřezali. Vyteklo mnoho krve, oteklina zmizela a lýtko se znovu zahojilo. Než asi před 20 dny noha opět otekla a ubohý Dammán se nemohl ani hnouti. Poněvadž byla obloha zahalena a nehrozilo mu tudíž nebezpečí od svitu hvězd, ležel v otevřeném stanu oblečen v košili. Obě nosní dírky měl ucpány, aby se chránil před nepříznivým vlivem výparů a vůně návštěvníků. Jeho manželka mne prosila, abych mu pomohl. Přiložil jsem potřebné léky, ukázal jí, jak je má měniti a ona slíbila, že bude věrně plniti všechny mé příkazy.

První prosinec se ukazoval v poušti skoro právě tak, jak se ukazuje u nás. Stany, provazy a dřeviny, všechno bylo pokryto silnou jinovatkou. Na obloze jako by visela vrstva husté mlhy. Písek a jednotlivé stonky křupěly pod nohama. Teploměr ukazoval opět šest a půl stupně zimy a vlhký studený vzduch pronikal šaty i pokrývkami. Stěny stanové byly jen tenké, půda studená a řádného ohně jsme zanítiti nemohli, poněvadž byly velbloudince i palivo vlhké. Z ohně se valil hustý kouř, jímž trpěly naše oči i naše plíce.

Beduové leželi jako ježci zamotáni ve svých kožiších a pláštích. Kolena měli vytažena až pod samu bradu a nehnuli se, ani když na ně někdo volal. Odpovídali pouze ze své skořápky, v níž zůstali, až se vzduch oteplil. Mlha byla tak hustá, že Túmán, jenž se vzdálil asi na třicet kroků od stanů, nemohl nalézti cesty zpět. Když se po půlhodině nevracel, poslal jsem své druhy, aby ho hledali a přivedli.

Všude v okolí napadlo sněhu.

Před vyjížďkou.

Ve středu mraky zmizely a měsíc svítil plným jasem. Poněvadž nebylo nejmenší známky, že by přišel brzo vytoužený déšť, rozhodl jsem se, že podniknu vyjížďku pouští až k Eufratu. Sotva jsem se zmínil o svém úmyslu Mhammadovi, přistoupil ke mně Blejhán se slovy:

"Kéž ti dá Alláh šťastný večer, ó Múso. Jsi sice můj pán, ale dovolíš, abych s tebou promluvil jako s bratrem."

"Mluv, Blejháne! Rád přijmu tvou radu a tvé poučení."

"Chceš-li skutečně navštíviti kraj, o němž mluvíš, učiň tak co nejdříve a vezmi mne s sebou. Núri tě úmyslně zdržuje, obávaje se, aby se ti něco nestalo. Nevydáš-li se na cestu hned, nevydáš se na ni nikdy. Jak se dá do trvalého deště, odebere se kníže Núri na jih a odtud budeš míti daleko do kraje, jenž leží nyní před tebou."

"Tvá rada, Blejháne, je dobrá. Vydám se na cestu hned a promluvím o tom s knížetem. Zda tě s sebou vezmu či nikoliv, uslyšíš snad již zítra."

V pátek ráno jsem navštívil knížete. Seděl se svými synky Saúdem a Chafádžim, písařem Džuádem a čtyřmi otroky u ohně. Nauáf ještě ležel na jižním okraji ohniště a spal. Všichni se zvedli, když jsem vstoupil a kníže mi vykázal čestné místo po levici. Po krátkém pozdravu jsem mu sdělil, že zamýšlím podniknouti nájezd, gazu. Snažil se mě přemluviti, abych ještě počkal. Poznav však, že jsem odhodlán vydati se na nájezd ihned, projevil svůj souhlas a vyptával se, kterým směrem se chci dáti a kam chci dospěti. Uslyšev, že bych rád navštívil velkého náčelníka Fahada a jeho syna Meteba z rodu Eben Haddál ze kmene Amárát, slíbil mi doporučující listy těmto svým přátelům.

"Ty a oni jste přece nepřátelé."

"Ano, Múso. Jako náčelníci svých kmenů, jsme nepřátelé, ale jako lidé jsme nejlepší přátelé. Při tvém životě ti pravím, že mám Meteba tak rád jako své syny, neboť je udatný, šlechetný a upřímný muž. Při sám Alláh, že mluvím pravdu."

"A přece bys ho přepadl a snad i zabil."

"V čele svých bojovníků nešetřím nikoho." Potom vybídl písaře Džuáda, aby napsal list Fahadovi a Metebovi.

Rád bych byl odcestoval ještě téhož dne, ale tomu se kníže protivil, poukazuje, že by mi dal rád průvodce, aby bylo patrno, že cestuji před jeho obličejem, pod jeho ochranou. Navrhl mi otroka Ambára, jenž se narodil a vyrostl u kmene Amárát a ode dvou let sloužil u náčelníka Adúba eben Medžuel.

"Ambár by se ti, Múso, dobře hodil. Pojede od nás, bude veřejným znamením, že cestuješ před mým obličejem a maje známé mezi Amáráty, bude tě moci chrániti, když bys byl od nich přepaden spíše, než dospěješ k Fahadovi nebo Metebovi. Pošlu k němu a nepochybuji, že s tebou půjde. Kdyby to byl můj otrok, poručil bych mu, ale nenáleží mně, nýbrž Adúbovi, nemohu mu tudíž poroučeti, musím s ním vyjednávati."

Posel se vrátil se zprávou, že si Ambár vyjel na lov se sokolem a že mne navštíví, až se vrátí.

Blejhán zajel s velbloudicí pro vodu k nedaleké sopce, kde poslední déšť naplnil několik skalních trhlin. S ostatními druhy jsme připravovali zásoby na cestu. Domníval jsem se, že bude tato vyjížďka trvati 15, snad 20 dní, ale Nauáf vybízel, abych si vzal potravin na 25 až 30 dní, což jsem však neučinil, nechtěje zbytečně obtížiti svých zvířat.

Zvečera k nám přišel Ambár a pošeptal Mhammadovi, že by s námi jel s podmínkou, že dostane 1 medžídijji denně a pojede na mé velbloudici. Ujednal jsem s Nauáfem i s knížetem, že budu platiti otroku mne doprovázejícímu pouze po půl medžídijji denně. Nechtěl jsem přijmouti podmínky Ambárovy, poněvadž bych nikdy nebyl dostal lacinějšího průvodčího. Mimo to se mi nelíbilo, že Ambár opustil kmen, v němž vyrostl a že ho tudíž nebudou Amáráté rádi viděti. Poradiv se s Nauáfem, vzkázal jsem Ambárovi, že bych mu dal půl medžídijje denně a dovolil jeti na velbloudici nesoucí vodu. Byl ochoten spokojiti se půl medžídijji, ale chtěl jeti na jízdní velbloudici, aby se mu jeho známí nevysmáli.

"Neber si, Múso, Ambára," pravil mi Nauáf. "Je domýšlivý a bude ti spíše na překážku nežli na prospěch. Naši Rualové a ostatní kmenové náležející k Zana Muslim vědí, že máš obličej mého otce Núriho. Před příslušníky kmene Sbaa tě může chrániti tvůj průvodce Blejhán. Alláh vám poskytne záštity před Amáráty. Snad vás nikdo z nich nepřepadne a kdyby se tak i stalo, můžeš volati, že se ubíráš k Fahadovi a jeho synu Metebovi a že žádáš, aby tě k nim dopravili, jako bys cestoval před jejich obličejem. Nebudete-li od nich přepadeni, najdete někde u Sbaa nějakého příslušníka Amárátů a vezmete si ho za průvodce. Spoléhej na záštitu Alláhovu a vydej se na svou cestu za dobrého znamení."

Ambár odešel nespokojen a Blejhán byl rád, že se mnou s Túmánem a Mhammadem pojede, kdežto Náser měl s naším pastýřem stříci stanů, zásob a ostatních velbloudic. Dosavadního pastýře Harrána jsem propustil. Byl líný, vyhýbal se práci a nepečoval příliš o velbloudice. Jsa ženat, spával ve stanu svého otce a stádo zůstávalo bez dozoru. Se svou mzdou byl nespokojen. Dožadoval se každého týdne nového příplatku a nových darů. Moji druhové našli lepšího pastýře. Jmenoval se Mufazzi a náležel ke kmeni Šarárát. Byl to sirotek bez otce, bez matky, ještě svoboden. Neměl nic a toužil, aby si mohl u nás něco vydělati. Přišel ke smlouvě se svým mladším bratrem. Nabídl jsem mu potravu, potřebné šaty a 4 medžídijje měsíčně, bude-li své povinnosti věrně plniti. Mufazzi přijal nabídku s jásotem, poněvadž beduové platí pastýři jen 1 medžídijji měsíčně a hladoví-li oni, má hlad i pastýř.

K večeru pro mne přišel Nauáf, abych ještě navštívil jeho bílého otroka Dammána. Ohledav jeho nohu, viděl jsem, že je naduřenina plna hnisu. Svíjel se bolestí, ale pochvaloval si, jak se mu ulevilo, když jsem mu lancetou ránu otevřel a z ní hnis vytekl. Odevzdav mu potřebné léky pro budoucí dny, vybízel jsem jeho manželku, aby se o něho poctivě starala. Slíbila se slzami v očích, pravíc:

"Jak bych o Dammána nepečovala? Vždyť moje duše je v něm a jeho duše je ve mně."

Bratr Dammánův nám připravil čerstvou kávu po způsobu, jaký měl Nauáf nejraději. Upražil zrnka, až byla růžové hnědá, za horka je potloukl na drobounký prášek, na rychlo zavařil a smíchal se sedmi druhy koření. Nauáf sám mi nalil prvou číšku a když jsem kávu pochválil, popíjel ji kouře z dýmky a vyzval bratra Dammánova, aby přednášel jeho oblíbenou báseň. Otrok si položil rebábu, hudební nástroj podobný našim houslím, na kolena, přidržoval ji levou rukou, pravou po ní pojížděl smyčcem a přednášel:

1. Ó, veselý mladíku, nacpi nám porouchanou dýmku, a naplň ji tabákem z Gouru a podej ji,

2. neboť milejší jest mi než hubičky každé plnoboké dýmka zahánějící za dlouhé noci dřímotu.

3. A k tomu konvice, do níž se dává kardamon, muškátový ořech a dvacet voňavých stonků ve známém množství.

4. Mimo to tučná ovce, pro niž veliký kotel k ohni přistaven, jež bývá zahalena do šatu ozdobeného sousty uvařeného zrní.

5. Tu se lesknou tukem vousy pod nosem mužů rozvážných, vysvoboditelů nářadím obtížených velbloudic, octly-li se ve středu boje.

6. Moji druhové umějí odrážeti, jejich rána není záludem. Kolika již jejich přičiněním spadla hlava.

7. Neradí se stařen, nezabývají se prodejem másla, nejsou to lidé hovořící jedině o ukojení pohlavní vášně.

8. Ó Pane, ó Ty, jenž dáváš vzrůst bylinám i pro Drúzy, proč si bereš stříbro a ponecháváš na světě bezcennou měď?

9. Jak mnohá pomluva, způsobivší bol, jenž je hluboko v prsou jako poklad uchován, se rozplyne a přece utkvěla v nitru jako čirá pravda.

Sopečným územím.

V sobotu 5. prosince byla půda zmrzlá na tvrdo a pokrytá tenkou vrstvou jinovatky. Když jsme sedlali své velbloudice a nakládali zavazadla, přišel emír a dával mi různé rady. Násera vybídl, aby všechny měchy, v nichž byly moje zásoby uchovány, zašil a neopovážil se některý za mé nepřítomnosti otevříti.

"Hlavu ti useknu, Násere, najdu-li některý otevřen. Pamatuj si, že já jsem odpověden za majetek Músův!"

Naloživše i okrouhlý stan, vyjeli jsme směrem východním. Každý z nás jel na velbloudici, Blejhán pak vedl pátou nesoucí vodní sedlo a měchy s vodou. Poněvadž byla nejbližší jistá voda asi 150 km vzdálena, zásobili jsme se jí na tři až čtyři dny. Ubírali jsme se mezi sopkami vyhýbajíce se ostrým, černým hřebenům a útesům vyčnívajícím z půdy. Co chvíli bylo nutno obcházeti elipsovité kotliny, obklopené vysokými valy lávovými. Rozjařili jsme se poněkud, když se nám ukázala liška běžící před námi přes cestu. Blejhán ji pozdravil s jásotem, volal za ní a když jsem ho vybídl, aby nechal lišky a pátral raději po zajících, poněvadž bychom potřebovali čerstvého masa, odvětil:

"Jediná liška je lepší než deset zajíců, neboť nám zajišťuje příznivý výsledek naší výpravy. Alláh nám poslal hned na začátku cesty lišku, což je znamením, že nás nepotká nic zlého a že se vrátíme ve zdraví." – Tato jistá předpověď nás všechny naplnila radostí, i pobízeli jsme své velbloudice k rychlejšímu kroku, kde to jen bylo možno.

Odpoledne jsme se přiblížili ke stádům čeledí Fredže a Felít, podřízených knížeti Núrimu. Blejhán mi právě ukazoval různé odstíny barev jednotlivých velbloudic a vysvětloval mi jejich jména, když k nám přiběhlo několik pastýřů, kteří nás vybízeli, abychom se hned zastavili. Nedbajíce jich, jeli jsme dále. Ale jejich vůdce popohnal svého velblouda, přiložil mi hlaveň své ručnice na prsa a rozkázal, abychom stanuli. Domníval se, že jsme Akejlové, obchodníci s velbloudy, a chtěl od nás průchodné. Marně jsem ho ubezpečoval, že Akejly nejsme a průchodného platiti nemusíme. Jeho druhové přeřízli oprať, jíž byla naše vodní velbloudice přivázána k sedlu Blejhánovu a odváděli ji jako kořist. Zatím k nám doběhlo ještě několik jiných pastýřů, kteří se vrhli s tasenými dýkami na nás, nutíce nás, abychom přiměli své velbloudice k pokleknutí. Chvála Alláhovi, že mne dva poznali a hned volali na své soudruhy:

"Vždyť je to šejch Músa, jehož stan stojí u stanu Núriho. Je to Músa, kterého jak Núri tak Nauáf denně navštěvují."

"Lžete, kamarádi," volal jejich vůdce. "Není to Músa. Jsou to Akejlové. Přísahej ty," a ukázal na Blejhána, "že není ani jediný z vás Akejli."

Blejhán přísahati nemohl, poněvadž Mhammad skutečně z Akejlů pocházel. To stačilo pastýřům, aby nás považovali za kořist. Vytahovali nám z tlumoků různé věci, rozřízli měch s potravinami a mně vzali zásobní velbloudí hůlečku, kterou mi daroval Nauáf. Konečně se podařilo oběma rozvážným pastýřům přesvědčiti své druhy, že konají bezpráví i vrátili nám, co ukradli. Vůdce, jenž mi vzal hůl, prohlásil se smíchem, že ji dá pouze Nauáfovi, pakli ho o ni požádá.

"Požádá tě, chlapíku, Nauáf o hůl. Neboj se, a dá ti odměnou pořádný výprask, poněvadž tupíš a zlehčuješ souseda a bratra svého knížete."

Tato hrozba se neminula s účinkem.

"Vrať se, ó šejchu Múso," volal na mne. "Vezmi si svou hůl." Když jsem se nevracel, přijel za mnou, podával mi ji a prosil, abych mu nevykládal ve zlé, co se stalo.

Večeři jsme si připravili v kotlině obklopené lávou, ale přenocovati jsme tam nemohli, poněvadž nás snadno mohl prozraditi kouř našeho ohně. Vždyť jsme dleli mezi dvěma nepřáteli. Na severu tábořily čeledi Fredže a Felít, na jihu pak se skrývali Aháli al-Džebel, kteří podnikali neustále loupežné nájezdy proti jednotlivým čeledím kmenů Ruala a Sbaa. Aháli al-Džebel jsou pověstní svou ukrutností. Plížíce se obzvláště za noci, přepadají osamělé pocestné, vraždí je a prchají s kořistí. Jak snadno mohli i nás přepadnouti a vyloupiti! Proto napomínal Blejhán k největší opatrnosti. Naše karabiny byly nabity a stále při ruce.

Po večeři jsme se brali směrem severovýchodním. Cesta byla velmi rozčilující. Držíce nabité karabiny na přední části sedla a napínajíce oči i uši, aby nám neušlo ani nejmenší podezřelé znamení, stále jsme očekávali, že se ukáže za útesem nebo za lávovým ramenem, jež obcházíme, nepřítel nebo že k nám odtud přiletí koule.

Noc byla krutě studená a ledový vítr západní pronikal až do kostí. Nemohouce vydržeti v sedle, ukryli jsme se za několika čedičovými balvany pod tmavým útesem, spoutali své velbloudice a ulehli na zmrzlou půdu.

Chvějíce se zimou, sedli jsme ráno na svá zvířata a zamířili k východu jihovýchodu, až jsme našli v nevelké kotlině čerstvé dřeviny a suché traviny. Naše velbloudice se pásly, my pak si ohřáli kávu.

Po hodině jsme minuli poslední sopku větší skupiny. Východně od ní se táhnou černé útesy k jihovýchodu a kraj dostává novou podobu. Láva tvoří nízké, úzké pásy, mezi nimiž se prostírají ploché doliny, do kterých se stéká dešťová voda a plní velké a malé dešťové rybníky. Na větších lávových balvanech jsme pozorovali vyryté odznaky kmenové, a obrazy různých zvířat.

Konec ukázky