Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Dagmar Kožinová

Síla vize v osobním životě
Jak dosáhnout úspěchu

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 9376. publikaci

Odpovědná redaktorka Andrea Černá
Redakce a korektury Kateřina Kružíková
Grafická úprava Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 184
Vydání 1., 2024

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2024
Cover Photo © depositphotos/ribkhan

ISBN 978-80-271-7473-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-7472-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-5193-6 (print)

Úvod

Držíte v rukou knihu o síle vize ve vašem životě. Jistě ne náhodou. Přitáhla si vaši pozornost a já věřím, že jste připraveni vydat se na cestu svých snů a změnit svůj život. Nechť je kniha užitečná a zapadne jako jeden z mnoha dílů skládačky do vašeho životního puzzle.

Možná jste doposud nad vizí nepřemýšleli a spojovali si ji spíše s byznysem. Nebo už svou vizi dávno máte, ale nedaří se vám ji naplňovat a nyní potřebujete inspiraci, jak postupovat dál. Určitě se najdou i tací, kterým se v některých oblastech daří, ale v jiných přešlapují na místě, stojí na křižovatce už nějaký čas a nevědí, jakým směrem se vydat. Věřím, že po přečtení této knihy budete mít více jasno.

Je pravda, že existují lidé, kteří už od dětství vědí, co chtějí. Vydají se na cestu a jdou po ní téměř bez zaváhání, až můžeme mít pocit, že to mají jednoduché. I oni však museli překonávat překážky, mnohdy těžce pracovat a postupně krok za krokem naplnit to, co si vysnili. Tyto příběhy nás často inspirují a rovněž přivádí k pochybnostem o nás samých a k vnitřním otázkám: „Proč to tak nemám i já?“ Jak by bylo snadné, kdybychom věděli a kráčeli s jistotou. Jenže tak to v životě nefunguje. Někdy naše cesta potřebuje dozrát, stejně jako kvalitní víno. Vychází totiž z našich prožitků, životních chyb, selhání, propadů a náročných situací, skrze které se učíme a posouváme. Někdy je prostě potřeba více času, abychom pochopili a uslyšeli volání.

Síla vize je i o tom, že tomu jdeme aktivně naproti. Vydáme se na dobrodružnou cestu a náš život se začne měnit. Je to jako palivo, které nalejeme do prázdné nádrže, a najednou se náš vůz znovu rozjede. Místo přežívání a čekání na „až pak“ nebo na nějaký zázrak začneme intenzivně žít. Přestaneme pasivně čekat, ale využijeme čas, který máme k dispozici, k tomu, co nám přinese radost, co nám bude dávat smysl v souladu s našimi hodnotami a ideálně přinese užitek i jiným. Ve své podstatě se totiž stejně všichni posunujeme stejným směrem – ke konci našeho žití. S vědomím konečnosti a naopak nevědomostí toho, kdy k danému konci dojde, můžeme každý den prožít jako ten nejlepší. Dříve nebo později nakonec dorazíme do cíle a budeme si moci říct: „Můj život stál za to.“

Vizi můžeme přirovnat k mapě nebo navigaci. Když sedáme do auta, máme několik možností. Můžeme jet na místo, které známe, a navigaci tedy nepotřebujeme. Prostě tam trefíme. To je běžný život, který nám přináší každodenní události, ve kterých umíme chodit. Je to naše rodina, ale i práce a volný čas. Cítíme se bezpečně, nejspíše spokojeně, nebo nás to možná frustruje, ale mnohdy setrváváme v tom starém, jsme líní, pohodlní, prokrastinujeme, protože se bojíme změny, nové cesty, která je další možností.

Můžeme se tedy vydat na cesty, po kterých jsme ještě nejeli a které jsou vzdálenější. Přestože budeme pociťovat strach z cizích míst, najdeme dostatek důvěry a prostě jedeme. Užíváme si cestu, ale vlastně nevíme, kam jedeme, a je to trochu chaos. Není nám jasné, kdy a kde z auta vystoupit a co z toho budeme mít. Touláme se po zemi, krajině, městech. Možná se i ztratíme a nemůžeme najít cestu zpět. Nějakou dobu nás to baví, ale pak si začínáme klást otázku, kam vlastně jedeme a k čemu nám to bude. Možná jste si už podobnou otázku položili. Máte práci, bydlení, rodinu, ale kam vlastně míříte? Jaký je smysl toho všeho?

Dostáváme se ke třetí možnosti a tou je vědomě se rozhodnout a zapnout navigaci, která nás dovede ke krásnému kostelu, jindy zámku, do přírody, restaurace nebo do města za zábavou. A pak se zase s radostí vracíme zpět do našich domovů. Vždycky tam s pomocí mapy nebo navigace trefíme. Naše sebevědomí se navyšuje a my si můžeme troufnout na náročnější a vzdálenější cesty, které si užíváme.

Nemusí to být vždy jednoduché. Někdy je cesta do kopců, plná serpentin a výmolů. Ale když dojedeme nahoru, získáme patřičný nadhled a překrásný výhled. V našich životech to může vypadat například tak, že se naučíme nové dovednosti, začneme sportovat, zdravě jíst nebo podnikat, psát knihu či cokoli jiného. Učíme se, ale víme, proč to děláme. Je to jiné učení než ve škole, bavíme se u toho, jsme na cestě, která nám dává smysl a naplňuje nás. Navíc skrze jednu novou životní zkušenost se nám otevřou další, do té doby neznámé obzory a my máme co objevovat, prozkoumávat a kam se v životě posouvat. Najednou se cesta stává cílem. Žijeme smysluplný, spokojený život a každý den je plný významných okamžiků.

Samozřejmě i v takovém životě se objeví překážky a různé výzvy. Někdy jsou to objížďky, jindy dokonce zákaz vjezdu, který nás překvapí. I v takových chvílích můžeme využít svých zkušeností a najít novou cestu, která nás nakonec do cíle přivede. A možná ještě objevíme něco zajímavého. To mě naučilo cestování. Často v zapadlých místech najdu něco mimořádného. Důležité je přijetí a vlastní přístup, který nám umožní to vidět. Přijmout fakt, že nic se neděje úplně náhodou a v našich životech mají jednotlivé události své místo. Pak je s klidem přijímáme a objevíme v nich kouzlo.

Držíte v rukou knihu, která vás naučí znovu snít, ale nejen to. Své přání a sny proměníte v realitu, kterou začnete i aktivně žít. Tato kniha není jen o vzdušných zámcích, zavřených očích a snění, je o obyčejných věcech. O radosti z dětského úsměvu, vděčnosti za dobré jídlo, růži, které si všimnete u cesty, a naplněných snech v mnoha různých podobách. V první části se zaměříme na osobní nastavení, proaktivní životní přístup a zameteme si ve vlastní hlavě. V další části se budeme věnovat snům, přáním a tvorbě vize. Následně se zamyslíme nad projekty a seznamy přání. V posledních dvou částech si pak řekneme, jak můžeme vše podpořit a prakticky přivést k životu.

Život se totiž odehrává právě teď. Žijme ho.

S úctou k našim snům, přáním, darům a životům

Dáša

1.Nastavení mysli ajejí úklid

Na seminářích opřáních atvorbě vize se účastníků ptám na jejich přání asny. Občas vidím rozpaky, skloněné hlavy, nebo naopak rozhlížení se jeden po druhém, snevyřčenou otázkou, jak to mají ostatní. Jako kdybych se ptala na něco nepatřičného, do dospělého světa nevhodného. Dokonce isem se občas přihlásí člověk, který shrdostí prohlašuje: „Vedu spokojený život anemám žádné speciální přání.“ Vyřčené přání může být vnímáno jako popření toho, oco se člověk snaží ajak žije.

Ve skutečnosti však není vžádném rozporu sživotní spokojeností. Někdy můžeme mít pocit, že když na sobě pracujeme, věnujeme se osobnímu rozvoji, čteme knihy opřítomnosti, rozvíjíme vděčnost, vědomě pracujeme na životní spokojenosti, nemůžeme být chvíli voblacích, snít nebo mít sny apřání. Mít je by mohlo znamenat, že jsme vlastně nespokojení anedokážeme se radovat ze samotného bytí. Dokonce občas slyším: „Mám všechno, co jsem si vždycky přál/a. Spokojenou rodinu azdravé děti. Nic víc nepotřebuji.“ Nikomu nevyvracím, že tomu tak není. Itakto mohou být lidé šťastní aspokojení. Pokud patříte mezi tyto šťastlivce, tato kniha možná není pro vás. Jestliže však cítíte, že ta vaše „spokojenost“ má jistou pachuť hořkosti, pak je možná na čase si život osladit.

Na mé poslední cestě jedna účastnice zájezdu prohlásila, že se mnou úplně nesouhlasí, co se týká cílů aplánů, protože teď chodí na kurzy, kde se učí věci nechat být aplynout, nevyvíjet snahu, nic neplánovat, protože vše je naplánované apředem dané. Spodobnými názory nejsem úplně vrozporu, ale nemůžu ani říct, že bych snimi souhlasila. Většina lidí totiž ještě nenašla svůj životní proud. Plavou tak často vřece někoho jiného aten určuje, jak má jejich život vypadat. Mnozí se nedokážou propojit sami se sebou, vnímat své potřeby aemoce. Jsou doslova odpojení. Nechat věci plynout pro ně může znamenat, že zůstávají vdestruktivních vztazích či práci, jejich duše strádá atělo chřadne, až se objeví různé projevy vpodobě nemocí, ať už na úrovni těla, nebo duše. Životní proud jim určují partneři, šéfové, rodiče nebo kdokoli jiný, kdo primárně hájí své vlastní zájmy, nikoli jejich. Vize pro ně může být vhodnou směrovkou, jak ztoho ven.

Můj kamarád letec Honza Rudzinskij ve své knize Na křídlech racků (2016) popisuje přistání letadla aživot dává do souvislosti slétáním. Výběr našeho snu acíle přirovnává kvýběru přistávací dráhy. Pokud si nevybereme přistávací dráhu, sice letíme, ale vlastně nevíme kam. Pak se tedy rozhodneme kpřistání, protože už nám dochází palivo nebo už nás to nebaví, ale můžeme přistát velmi krkolomně. Třeba světrem vzádech nebo bočním větrem, akvůli tomu pak přistaneme na poli nebo se stane ještě něco horšího – rozbijeme letadlo, zraníme sebe nebo někoho, kdo je vletadle snámi. Iz toho důvodu je dobré si vybrat svou přistávací dráhu, seznámit se sní. Na následujících řádcích se naučíme, jak si ji zvolit azároveň víc vnímat vlastní potřeby, důvěřovat sobě iživotu.

Já jsem snila už od dětství. Představovala jsem si, jak jedu po poli na vlastním koni avlasy mi vlají ve větru. Ve svých představách jsem se koupala vrůzných mořích aoceánech sdelfíny, procházela se po plážích, horách, zažívala svobodu skrze cestování, ale také psala knihy, vedla semináře, prožívala hezké vztahy. Už jako malá jsem se svelkým respektem dotýkala knih amilovala jejich vůni. Netušila jsem, proč mě tento svět tolik přitahuje. Tato magická přitažlivost mi nakonec vše do života přinesla. Mé sny se vposledním desetiletí staly realitou ajá žiju život plný vděčnosti aspokojenosti. Samozřejmě to neznamená, že by můj život byl jen procházkou růžovým sadem. Občas vstoupím do temného lesa či doliny, ale díky svému nastavení dokážu rychleji najít světlo acestu ven.

Touto knihou nechci nikomu vyvracet jeho radost ze samotného bytí ani nechci zpochybňovat jakékoli doporučení oživotě tady ateď arozvoji spokojenosti. Koneckonců já jsem další praktikující abudu vás vtom podporovat. Miluji všechny podobné seberozvojové knihy apoznatky znich ve svém životě aplikuji. Má životní spokojenost je opravdu vysoká, ipokud zrovna procházím náročnějším obdobím. Přesto si dovolím nám všem připomenout, jak mocná naše myšlení, snění apřání mohou být. Jde doslova okreativní proces, kterým se spouští něco zázračného vnašem životě. Jako kdybyste otočili kouzelným prstenem.

Jako děti jsme to všichni uměli ašlo nám to snadno až do doby, než nám rodiče, učitelé či společnost zastřihli křídla. Vraťme se tedy do dětství, kde naše generace hltala Arabelu sprstenem, ale ijiné pohádky, včetně našich vlastních, které byly plné malých ivelkých snů. Dnešní mladší generace už Arabelu nezná, ale mají Harryho Pottera, kouzelné hůlky arovněž své sny. Inspirujme se, alespoň vmyslích se vraťme do dětských let azkusme se zamyslet:

Čím jsme chtěli být?

Co bylo naším snem?

Co jsme si přáli ao čem jsme tajně snili?

Podařilo se nám sny naplnit?

Pokud ne, co nám vtom zabránilo?

Já jsem si jako dítě přála vlastního koně. Běhala jsem za každým povozem. Přemlouvala mamku anemohla pochopit, proč nemůžeme mít koně na zahradě. Představovala jsem si, že ho tam mám. Svého vlastního koně, se kterým trávím čas vsedle ase kterým mám skvělý vztah. Později jsem na koni začala jezdit astále snila. Pár let zpátky jsem si svůj sen splnila. Zajímavostí je, že byl ustájený vmístě, kolem kterého jsem jako malá jezdila akteré přitahovalo mou pozornost. Přestože vté době tam žádní koně nebyli.

Nakonec jsem po třech letech zjistila, že to nebyl úplně nejlepší nápad. Kůň vyžadoval každodenní pozornost ačas, který jsem vmém nabitém programu neměla. Navíc jsem si vybrala koně, který nebyl pro začátečníky úplně ideální. Časem jsem se ho rozhodla prodat do dobrých rukou. Přesto jsem nesmírně vděčná za tuto zkušenost. Splnila jsem si sen adnes vím, že to není moje cesta. Samozřejmě to ale neznamená, že jsem od dětství trpěla, protože jsem ho neměla. Ale představa vlastního koně mi připadala lákavá. Když otom někdo hovořil, zajímalo mě to, přitahovalo, věnovala jsem tomu pozornost. Tento proces je mi důvěrně známý. Takto vznikají mé sny, anejen to. Tímto je začínám realizovat ažít.

Všechno, co vživotě mám, co se mi podařilo, bylo nejprve mým přáním asnem. Zpočátku ne úplně vědomým, ale později spřibývající úspěšností mých pokusů záměrným kreativním procesem.

Na úvod vzpomenu některá nevědomá přání, abych poukázala ina jistý zajímavý fenomén. Lidé si totiž někdy myslí, že nemají žádná přání, atudíž si do života nic nepřitahují. Ale každý den našeho žití je protknutý mnoha přáními, ať už právě vědomými, nebo nevědomými, která náš život posouvají určitým směrem. Způsob našeho myšlení, slova, která pronášíme, jsou jako zaklínadla amagnet.

Maturovala jsem jako jeden zposledních ročníků zruského jazyka. Patřila jsem mezi jedničkářky avše nasvědčovalo tomu, že zkoušku bez problému zvládnu. Nicméně jsem se rozhodla, že se nenaučím jednu jedinou otázku – Gogola. Skutečně jsem znějakého důvodu nevěděla vůbec nic. Prostě jsem tuto otázku vynechala. Přesto jsem na ni den před maturitou iv den D myslela. Stále jsem si opakovala, že si Gogola nesmím vytáhnout. Aco myslíte, že se stalo? Byl tam. Když jsem tu otázku uviděla, zbledla jsem, adokonce imá ruštinářka vytušila, že se děje něco mimořádného. Asi iz toho důvodu se mě snažila podržet apřipomenout, co jsme se učili. Dostala jsem spíš zmilosti za tři avelkou životní lekci. Poprvé jsem zažila, jak myšlenky mohou přitáhnout událost. Spustila jsem kreativní proces, který už nešel zastavit.

Když jsem později skládala státní zkoušku na VŠ ekonomické, otázku, které bych se ráda vyhnula, jsem se naučila do detailu. Snažila jsem se ji opravdu pochopit, abych nebyla zaskočena. Jistěže jsem si ji vytáhla. Jenže tentokrát srozdílným výsledkem – dostala jsem A. Příliš jsem se na ni koncentrovala. Má mysl sní na nějaké rovině počítala.

Nelituji, že mé maturitní vysvědčení zruštiny není výstavní. Naopak vnímám, že tato lekce byla na mé životní pouti nesmírně cenná apřinesla mi mnohé. Naučila jsem se nejen lépe vnímat intuici, ale zejména jsem získala důležité zkušenosti zkategorie splněných přání asíly myšlenek.

Možná si ani neuvědomujeme, kolik těchto nevědomých ane zcela záměrných přání máme. Můj známý často pronáší, že se nikdy nenaučí anglicky. Nezbývá než mu přitakat, že má pravdu. Je otom přesvědčený, věří tomu, byl by spíš zázrak, kdyby se mu to podařilo. Pro naši mysl jsou podobné věty jako zadání, objednávka, kterou má splnit. Někteří lidé zase reagují na mé cestování slovy: „To musí být opravdu krásné, ale tam se nikdy nepodívám.“ Bohužel, opět mi nezbývá než souhlasit.

Od maturity uplynulo mnoho let ana mém životním kontě přibylo mnoho dalších zkušeností, ať už pozitivních, či negativních. Dovolte, abych zmínila ještě jedno významné přání, které odstartovalo sérii těch vědomých. Už je to asi 15 nebo 16 let, kdy jsme chtěli koupit nové rodinné auto. Sohledem na to, že jsme měli psa aomezený rozpočet, bylo jasné, že si přejeme kombi, zhruba 5 let staré. Cestou na dovolenou do Chorvatska jsme na dálnici začali vybírat. Měli jsme přehlídku všech možných aut. Vedli jsme debatu, které auto se nám líbí aproč akteré naopak vůbec. Moc jsme se nedokázali shodnout, až najednou… Honda Accord kombi. Krásné tvary, přijatelné pro nás oba. Měla jsem pocit, že je to jedno znejkrásnějších aut. Po návratu jsme začali hledat azjistili, že je mimo naše finanční možnosti. Chybělo nám zhruba 100 tisíc korun. Půjčka na auto nepřipadala vúvahu, takže jsme hledali dál, ale stejně se vraceli ktéto automobilové krásce. Uplynul měsíc, možná dva, aHonda stále vítězila. Ceny však byly příliš vysoké. Až jednoho dne přítel narazil na jednu nabídku. Auto bylo vHolandsku, ale is dopravným cena odpovídala naší představě. Nabídku jsme ověřili nejen e-mailem, ale itelefonem, domluvili auto imechanika, který pro něj měl zajet, atěšili se.

Mechanik nám zmísta volal, že se bohužel majitel salonu spletl acena je vyšší. Bylo to velké zklamání. Zavolala jsem majiteli apřipomenula naši dohodu, odkázala se na odsouhlasenou cenu. Dal mi za pravdu aauto nakonec prodal. Sradostí jsme si užili několik let stouto krasavicí. Později při prodeji jsem musela jít scenou hodně dolů. Několik měsíců se ji nedařilo prodat. Věřím, že došlo kjakési vesmírné rovnováze atoto auto získali noví majitelé za pro ně stejně výhodnou cenu jako vminulosti my. Na druhou stranu mě to osobně nijak nepoškodilo, zřejmě stejně jako předchozího majitele.

Jak to máte spřáními vy? Jaký bude další rok vašeho žití? Jaké první myšlenky aslova vás napadají? Bude těžký, náročný, plný překážek aproblémů, bude protkaný zdražováním afinančními problémy, nebo bude plný vzrušujících příležitostí, radosti, pohody, spokojenosti, vděčnosti aúspěchu?

Vloňském roce jsem se setkala sněkolika lidmi, kteří predikovali, že to jako lektorka aOSVČ budu mít těžké. Mysleli si, že vpodobných krizích lidé nebudou využívat mých služeb, budou rušit kurzy ikonzultace. Zajímavý pohled. Naštěstí ne můj. Odpovídala jsem sklidem, že si to nemyslím, ale pokud by se něco podobného stalo, stále mám dvě ruce amůžu pracovat adělat iněco jiného. Prostě se přizpůsobím dané situaci. Jejich postoj je častěji základem pro neúspěch. Tento fenomén je známý adoložený iz různých oborů. Je důvodem toho, že vdobě krize, ekonomické recese existují obchodníci, kteří přestanou provozovat svou činnost. Někteří dokonce stojí na okraji města asvé služby přestanou nabízet, protože to nemá smysl. Existují však itací, kteří naopak zkrize vytěží azískají. Hledají cesty apříležitosti, jak na to. Jsou přesvědčeni otom, že to nějak půjde, že to zvládnou anakonec vše dobře dopadne. Mají svou vizi, své sny aza těmi jdou. Osobní nastavení každého znás je tedy důležitým základem toho, jak se nám daří, nebo taky nedaří. Pojďme naše nastavení prozkoumat.

Osobní nastavení

Mám ráda svobodu avolnost, kterou mi dává moje práce. Přesto, nebo právě proto, mnohdy pracuji až do večera. Iz toho důvodu se občas mezi prací potřebuji protáhnout, vypnout počítač atoulat se kolem rybníků. Před chvílí jsem se vrátila zjedné takové procházky. Při ní jsem mluvila sbráchou. Bavili jsme se omých cestách ajeho životě. Mnoho let si přál prodat hospodu azačít trochu žít. Podařilo se. Hospodu prodal, ale žít zatím nezačal. Dokonce zvažuje, že se do hospody znovu vrátí do pronájmu. Když jsem se ho ptala, kdy se mnou někam vyrazí, kdy si začne užívat, tak říkal, že až za takových pět let. Sám však vzápětí zmínil, že neví, jestli se toho dožije. Taky si uvědomoval absurditu toho všeho, když říkal, že to má špatně nastavené. Mluvil otom jako oněčem, co je dané, definitivní aco nejde změnit. Přestože si uvědomuje jisté limity svého života, tajně doufá, že jednou přijde doba, kdy si bude opravdu užívat.

Samozřejmě není jediný, kdo si odnesl zdětství či mládí nezdravé vzorce, programy či přesvědčení, které ho limitují vtom si život užívat, neodkládat, dělat, co má rád, nelpět na hromadění peněz, majetku. Důležité je si uvědomit, že to lze změnit, pokud člověk chce. Jestliže mu to skutečně nepřináší radost ajeho život není naplněný aspokojený, není čas ztrácet čas. Je třeba začít žít. Tady ateď.

Možná ivy někde ve skrytu duše po něčem toužíte. Chcete cestovat, mít svůj malý podnik, jezdit na koni nebo toužíte po harmonickém vztahu. Znějakého důvodu ale ještě své sny nechcete následovat. Přešlapujete na místě avlastně nevíte, jak stím vším naložit, kde začít. Uvnitř cítíte nespokojenost, kterou mnohdy logicky nedokážete vysvětlit. Sami nechápete proč. Co vám vlastně brání vtom vydat se cestou, která vás přitahuje? Co vám brání vtom ŽÍT?

Někdy to může být strach, ale jindy ivlastní nedůvěra. Máme sny, ale postupně je vprůběhu let ztrácíme. Přestáváme věřit, že se naplní. Někdy to může trvat iřadu let. Jako vpřípadě mé klientky, která se mnou byla letos na Madeiře. Tu si kdysi vmládí vysnila. Měla zálibu vprohlížení katalogů cestovní kanceláře anašla tam itento kouzelný ostrov. Přála si tam jednou být aprocházet se po konkrétním místě, výběžku São Lourenço. Podařilo se. Když jsme tam spolu byly, byla dojatá. Splnil se jí sen, který si kdysi vysnila. Cítila vděčnost ajá sní. Sdílela to is ostatními abylo krásné vidět, jak se tento naplněný sen dotkl našich srdcí. Byla jsem ráda, že jsem mohla být utoho.

Naše sny apřání se jednoduše plní. Jen je musíme následovat. Stejná žena udělala vprůběhu života změnu ve své kariéře. Přestože vystudovala vysokou školu ekonomickou aměla dobře placenou práci vbance, necítila se tam dobře. Rozhodla se, že už to není její cesta ani místo, adodělala si pedagogickou školu. Byla vté době čerstvou maminkou aurčitě to pro ni bylo náročné období. Ale skaždou další zkouškou adalším semestrem se přiblížila ke svému snu. Teď pracuje vmateřské školce avěnuje se dalším projektům. Je velmi spokojená atuto změnu si pochvaluje. Uvědomila si, že není na co čekat. Sny je třeba následovat.

Kdispozici máme zhruba čtyři tisíce týdnů. Autor stejnojmenné knihy Oliver Burkeman (2022) poukazuje na tento počet sohledem na time management pro smrtelníky. Už jen název smrtelníci zdůrazňuje dočasnost našeho žití. Přitom většina znás si doslova nárokuje dlouhý život ai ztoho důvodu mnozí žijí život vbudoucnosti. Teď to přežijeme, teď to zvládneme… Apak to přijde… Jako kdybychom se připravovali na něco lepšího, teď žili vprovizoriu, abychom prožívali své sny někdy vbudoucnu. Změním práci, odstěhuju se, začnu žít jinak, naučím se cizí jazyk, budu více sdětmi, zajdu si do divadla… Nárokujeme si budoucí čas, který ale nemusí nastat.

Když budujeme kariéru, někdy utoho trpíme, ale bereme to jako daň za úspěch, peníze, které vyděláme. Mylně se domníváme, že teď to tak prostě musí být. Chci-li mít peníze. Pak přijdou děti. Zase přichází další odkládání. Celý život aveškerá pozornost se najednou zaměří na ně. Zajistit jejich potřeby se stane tím nejdůležitějším. Iz toho důvodu někteří přestanou cestovat, protože je to dokonce sobecké. Přitom když jsou spokojení rodiče, obvykle jsou spokojené iděti. Samozřejmě to platí iopačně. Jestliže jsou rodiče frustrovaní ze svého nového životního stylu, pak to zajisté vnímají ijejich děti. Pak sice děti odrostou, ale zase mohou onemocnět rodiče nebo se může stát cokoli jiného. Znám ženy, které mají mateřství spojené sdřinou, odříkáním, těžkostmi. Jak se pak musí cítit nejen ony, ale ijejich děti apartneři? Kde je potřebná lehkost, hravost, pohoda?

Na co čekáte vy? Dosaďte si tam to své odkládání žití. Co vás napadá, když se řekne „až jednou…“?

Letos na jaře se vživotě mé rodiny odehrála jedna osobní tragédie. Blízký kamarád přítele mé starší dcery se zabil vautě. Naprosto nečekaná událost, která zasáhla všechny, kteří ho znali. Během pár minut skončil život mladého člověka. To, že se podobné příběhy dějí, samozřejmě víme všichni. Jestliže se neobjeví vnaší blízkosti, tak se spíš domníváme, že jsou výjimečné. Apokud se na to podíváme optikou čísel astatistiky, pak tomu tak je. Do doby, než něco podobného zažijeme. Věřím, že mnozí znás si už vprůběhu života uvědomujeme svou spokojenost aradujeme se ze svého žití, ale někteří lidé si toto připustí až po ztrátě, akdyby měli znovu šanci, žili by jinak.

Nenabádám vás ktomu, abyste všechno, co nyní máte, zahodili. Neznamená to, že bychom se měli přestat starat oděti, pomáhat svým rodičům, chodit do práce, budovat kariéru nebo cokoli jiného. Jen je dobré to dělat vědomě stím, že teď je to moje volba ajá se pro to svobodně rozhoduju. Teď žiju život, jaký žiju. Aje to jeho nejlepší varianta.

Smými dcerami vedu občasné filozofické rozhovory onašich životech. Moje starší dcera je těhotná apočítala si, kolik bude dětem, až jí bude čtyřicet. Říkala, jak už budou velké. Takové myšlenky občas přepadají každého znás. Ještě budu mít život před sebou, až… Jen zmého dosavadního života už vím, že komplikace se mohou objevit kdykoli amohou mít jakoukoliv podobu. Není tedy důvod svou spokojenost odkládat. Každý den je dar. Mnohdy se stačí jen rozhlédnout.

Zamyšlení: Až pak

Najděte své vlastní až pak. Co nyní odkládáte na dobu, až budou děti větší? Až doděláte konkrétní projekt? Až vyděláte peníze?

Buďte ksobě upřímní anapište si všechno, co vás nyní napadá. Žijete nejlepší variantu svého života? Pokud ne, co vám vtom brání?

Ve skutečnosti žádné až pak nemusí nastat. Život ajeho délka totiž není něco, co si můžeme nárokovat. Nikdo znás neví, kolik času má. Proto je důležité už dnes dělat to, co dělat chceme.

Čtyři tisíce týdnů máme kdispozici vpřípadě, že se dožijeme 80 let. Jestliže se dožijeme devadesátky, pak máme téměř 4 700 týdnů. Můžeme vést polemiku, že se dožijeme stovky. Ajistě to tak ibýt může (Burkeman, 2022). Na druhou stranu, mnozí znás neprožijí ani ty čtyři tisíce týdnů. Spolupracuji sneziskovou organizací Vrba, která podporuje rodiny po úmrtí maminky či tatínka. Myslím, že na jejich setkání jsem byla nejstarší. Setkání bylo plné bolesti ismutku, právě iz důvodu toho, co už společně se svými milovanými nestihnou aneprožijí.

Uvědomit si, že život není věčný aže jsme smrtelní, může přinést zajímavý osobní rozvoj. Vtomto roce jsem dokončila rigorózní práci, ve které jsem zkoumala posttraumatický rozvoj po tornádu na Moravě. Někteří lidé zažívají osobnostní růst, změny vmezilidských vztazích aváží si více života. Tváří vtvář mohutné aničivé síle přírody si najednou uvědomili svou smrtelnost, dočasnost životů ataké zbytečnost některých věcí vživotě, malichernost při hádkách amnoho dalšího. Stejně jako lidé po nehodě nebo ti, kdo si projdou onkologickým či jiným závažným onemocněním, mají podnět ke změně přístupu kživotu. Traumatická událost tak nemusí mít jen negativní vliv na náš život, ale může se stát transformační ahybnou silou, která náš život posune pro nás pozitivním směrem.

Než prozkoumáme vlastní nastavení, zkusme se vnásledujícím cvičení dotknout vlastní smrtelnosti. Osobně jsem se zúčastnila semináře, který byl věnován tématu smrti. Kromě nekrologu jsme si tvořili iparte apřemýšleli nad mnoha aspekty spojenými skonečností našeho života. Sama mám již řadu let připravený dopis pro své dcery, který příležitostně upravím. Jsou tam základní informace omých záležitostech, pro případ, že by se něco stalo. Když jednou za rok za dva dělám update, vždycky si něco uvědomím. Je to zastavení se azamyšlení nad vlastním časem tady na zemi. Podobná cvičení nám pomohou si uvědomit, co je pro nás vživotě opravdu důležité ataké zda žijeme nejlepší verzi svého vlastního příběhu.

Cvičení: Vlastní nekrolog

Možná jste si uvědomili, že je toho hodně, co byste rádi změnili, ale nevíte, jak na to. Jak změnit své vlastní nastavení, které máme někde hluboko vsobě zakořeněné?

Životní pole

Zdraví

Zamyšlení: Mé zdraví

Vztahy

Zamyšlení: Mé vztahy

Partnerství

Práce nebo poslání

Finance

Vášně

Životní role

Mentální úklid

Důležité hodnoty

Víra

Osobní poslání

Strategie vítězů