Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Rebecca Raisin

Pojízdné knihkupectví šťastných konců

Z anglického originálu Aria´s Travelling Book Shop vydaného roku 2020 nakladatelstvím Carina, které je součástí HarperCollinsPublishers,
přeložila Michaela Melišíková
Jazyková redakce Michaela Šmejkalová
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Korektura Sylvie Zbraňková
Odpovědná redaktorka Petra Lásková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 9371. publikaci.
První vydání, Praha 2024
Tisk TBB, a. s., Banská Bystrica

First published in Great Britain by HQ,
an imprint of HarperCollinsPublishers Ltd. 2020 under the title
ARIA´S TRAVELLING BOOK SHOP
Copyright © Rebecca Raisin 2020

Translation © Grada Publishing a.s. 2024, translated under licence from HarperCollinsPublishers Ltd.

Rebecca Raisin asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2024
Translation © Michaela Melišíková, 2024
Cover design by HQ 2021

ISBN 978-80-271-7460-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-7459-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-5220-9 (print)

Tohle je pro tebe, Jax. Jsi moje sluníčko.

Prolog

Globus se před námi točí, jednotlivé země se nám míhají před očima. Rosie musí jen ten pohyb zastavit konečkem prstu, ale já vím, že to neudělá. Neučiní tak závažné rozhodnutí na základě něčeho tak vrtkavého, jako je osud.

Nemůžu si pomoct a poškádlím ji: „No tak, Rosie, na co čekáš?“

Odvrátí své šedomodré oči. „Já jenom… připadá mi to moc riskantní. Co když tu věc zastavím na Antarktidě nebo tak někde?“

Zakřením se a se smíchem odvětím: „Na Antarktidě určitě pojízdné knihkupectví přijde stejně vhod jako všude jinde, ne? A vsadím se, že i tam si zamilují tvoje domácí čajové směsi, které dokážou zahřát u srdce!“ Veškerá radost z bydlení v našich obytných vozech spočívá v tom, že máme svobodu zamířit, kamkoli se nám zachce. Antarktida je možná ale vážně příliš daleko…

Než stihnu dodat cokoli dalšího, Rosie vyrazí do zadní části dodávky. „Vydrž!“ požádá mě s úsměvem na tváři a já vím, že to, co přijde, měla celou dobu naplánované. Vsadím poslední libru, že má sešit s podrobným rozpisem, kam s našimi pojízdnými prodejnami pojedeme příště. Popravdě řečeno, věřím Rosie, že nás povede správnou cestou. Ona je z nás dvou ta rozumná, zatímco já jsem příliš rozmarná, než abych činila zásadní životní rozhodnutí. Slepě bych se vrhla klidně tam, kam mi ukáže ten globus, obzvlášť když si trochu víc přihnu vína.

„Tadá!“ vykřikne a vyskočí zpoza růžového závěsu, který odděluje ložnici od obývacího pokoje.

Zavrtím hlavou a musím se zasmát. Na kamarádčiných dokonalých, platinových blond vlasech sedí načechraný modrý baret. Jsem si jistá, že má někde v záloze i sladěnou šálu a kapesní slovník. „Jedeme do Francie?“

„Oui, oui!“ odvětí a vytáhne zpoza zad druhý baret, který po mně hodí. „Možná jsem blázen, ale mám pocit, že se tam bude dít něco senzačního. Ta země je tak romantická. Dokážu si představit, že tam rozkvete i láska.“

Obrátím oči v sloup. „Kvůli tomu sis vybrala Francii? Myslíš, že se tam zabouchnu do nějakého zádumčivého Francouze?“

Pokrčí rameny. „Udělala jsem si malý průzkum…“

„A je to tady.“ Když Rosie řekne, že si udělala malý průzkum, znamená to, že se své představy, jakkoli je šílená, nehodlá vzdát bez boje.

„… a ti zádumčiví Francouzi, o kterých mluvíš, milujou knihy!“

Čekám, s čím dalším na mě vyrukuje, třeba jak by naše obchody mohly vzkvétat, ale ona mlčí.

„To je všechno? Kvůli tomu, že někteří Francouzi rádi čtou, myslíš, že je to super místo, kde bychom mohly strávit rok jako karavanistky? Na tom se zakládá celé tvoje rozhodnutí?“ Tohle na ni nesedí, dokonce i na Rosie je to dost netypické.

Ve tváři celá zrudne. „Když to řekneš takhle, zní to bláznivě! Ale ono to není jen o tom, že rádi čtou, mají totiž knihy v krvi, stejně jako ty! Žijí a dýchají slovy a oslavují svou kreativitu. Taky tam jsou všude prodejny sýrů, a kdo by je neměl rád?“

Povytáhnu obočí. „Já mám sýrárny ráda. A cukrárny taky.“

„Hlavně cukrárny. Fajn, takže do toho jdeme? Vykašleme se na festival a všechno ostatní, co už známe, a zkusíme štěstí ve Francii…?“

„Co můžeme ztratit?“ odpovím. „Když to nevyjde, vrátíme se domů…“

Ale v žádném případě se nezamiluju, tedy nanejvýš do nějakého francouzského jídla o třech chodech. Tomu si dovolím své srdce otevřít.

Kapitola první

SOUTHWARK, LONDÝN

V přítmí útulné londýnské hospůdky se tísníme s podnapilými nomádskými přáteli a nevnímáme hluk, tělesné teplo ani nikoho jiného kromě sebe. V semknuté skupince se smějeme tolik, až nám z toho tečou slzy. Max začne prozpěvovat California Dreamin’ a my se k němu všichni přidáváme a zpíváme jednu z našich nejoblíbenějších písní předchozího roku. Tu, kterou jsme si notovali, zatímco jsme se choulili u táboráku, kdy někdo brnkal na kytaru a my vysedávali pod něžným svitem měsíce. Teď vzájemně propleteme paže a začneme se pohupovat. Je nám úplně fuk, že vypadáme jako blázni.

Naše partička nespoutaných a báječných kočovných duší se chystá rozptýlit po světě, jako když se cvrnkne do skleněných kuliček, a navzdory našim nejlepším úmyslům je pravděpodobnost, že se znovu setkáme, mizivá. Ze zkušenosti vím, že několika z nich se život v dodávce začne protivit, takže karavan prodají a vrátí se k práci s klasickou pracovní dobou. Jiní se zamilují, ať už do osoby, nebo místa, a usadí se v zahraničí. Někteří budou pokračovat v cestě až na samý kraj světa ve snaze najít to nepolapitelné, co nedokážou pojmenovat. Loučení je vždycky těžké, ale tohle je hlubší a definitivní. Všechno, co nám bylo při cestování po stejném festivalovém okruhu drahé, se rozpadá.

Možná mi to tak připadá proto, že se chystám se svou dodávkou, v níž provozuju malé pojízdné Knihkupectví šťastných konců, do Francie na velkolepé dobrodružství. Přidává se ke mně moje nejlepší kamarádka Rosie s vlastní pojízdnou čajovnou a její přítel Max – ten má pro změnu miniaturní veganskou kavárnu. Ještě projevilo zájem se k nám přidat několik dalších karavanistů, ovšem teprve čas ukáže, jak dlouho je to bude bavit.

Jsme taková nestálá parta.

Tedy všichni kromě Rosie. Ta se už nyní snaží vytvořit harmonogram, stanovit přesná data a místa a sepsat body, jak postupovat v nejrůznějších situacích. Ona to tak zkrátka dělá, ačkoli ví, že naplánovat život v dodávce je prakticky nemožné. Přesto je to její zvyk, kterého se těžko zbavuje. Zbožňuju Rosiinu spolehlivost, ale jsem ráda, že se pomalu učí umění nechat věci, co jí brání v rozletu, plavat.

Navíc když žijete v dodávce, plánovat nic pořádně ani nemůžete. Dodávky totiž mívají poruchy, festivaly se ruší kvůli nepřízni počasí nebo neúčasti celebrit, docházejí peníze… V každodenním životě hraje roli spousta proměnných.

Teď, když se rozcházíme, abychom si zašli pro další drinky, působíme ještě sentimentálněji. Sliby, jež nikdo nedodrží, víří ve vzduchu nad námi jako třpytivá stopa prskavky, která zhasne dřív, než je slovo napsáno. Smutně se usmívám a přeju si, aby to nemuselo skončit, nicméně vím, že musí.

Taková je cesta.

Najdu si klidné místečko, usrkávám víno a v duchu počítám, kolik jsem jich už vypila (příliš mnoho) a náhle si uvědomím, že chmurné loučení je především zárukou pořádné kocoviny.

Rosie s tvářemi zrůžovělými od alkoholu se ke mně přisune a s dlouhým povzdechem se posadí. „Nemyslela jsem si, že to bude tak těžké,“ řekne a opře si hlavu o mé rameno. Platinové vlasy jí volně padají kolem obličeje jako stužky.

Opřu si bradu o její temeno. „Já vím.“ Vydechnu. „Rok od roku se mi to zdá těžší.“ Naše malá kočovná bublina navozovala pocit bezpečí, kdy jsme se jeden druhému svěřovali se svou minulostí a vším možným, co nás tížilo. Nasmáli jsme se tolik, že nás až bolela břicha, a hašteřili se kvůli malichernostech, které nám v té době připadaly významné. Téměř stejně rychle jako lusknutím prstů to právě končí a naše cesty se rozcházejí.

Rosie si tiše hraje se svým korálkovým náramkem a krouží s ním kolem zápěstí. Tohle loučení je pro ni těžší – kočovným životem žije teprve rok. „Až budeme staré a šedivé a ohlédneme se za minulostí, nejspíš se nám vybaví všechny ty neuvěřitelné vzpomínky na lidi, kteří nám vstoupili do života, nějakým nesmazatelným způsobem ho ovlivnili a pak zase zmizeli.“

„Ta myšlenka se mi líbí.“ Představuju si postarší Rosie a Maxe na nějakém větrem ošlehaném zápraží, s voňavým domácím čajem v ruce, jak jsou stále zamilovaní. A pak si představím i své budoucí stříbrovlasé já. Jak jezdí po nekonečných cestách samotné. Pořád ale budu mít své knihy, ne? Ztřeštěné romány, jejichž čtení naplňovalo mé dny a které inspirovaly mé sny… Budu mít své fiktivní přátele, již se mnou budou v dobrém i ve zlém.

Jak se tak rozhlížím po místnosti a sleduju ty zamilované páry z reálného života, překvapivě cítím jakousi osamělost, přestože jsem obklopena lidmi, jimž na mně záleží.

Z hlubokého zamyšlení mě vytrhne zpět do přítomnosti Rosie, když mě dloubne loktem do žeber. „Cože?“ ptám se.

Kamarádka upírá zrak na muže stojícího u baru. I na tu dálku poznávám jeho široká ramena a typický postoj s rukama zastrčenýma hluboko do kapes. Tváří se zamyšleně, zatímco trpělivě čeká, jako by byl myslí napůl jinde, ztracený ve svých myšlenkách.

„To je Jonathan!“ vyhrkne Rosie příliš hlasitě. Zakryju jí rukou ústa a ignoruju fakt, že jí tím nejspíš rozmazávám rtěnku. Cítím, jak se mi v dlani odráží její smích.

„Koukej zmlknout! Nesmí si nás všimnout.“ Srdce mi buší, když se snažím pochopit, proč je zrovna tady. V tuhle chvíli.

Rosie se vyprostí zpod mé dlaně, rtěnku má naštěstí rozmazanou jen lehce. „Proč by si nás neměl všimnout? To ho ani nepozdravíme?“ Svraští obočí. Vidí všechno příliš černobíle, nic mezi tím pro ni neexistuje.

Zatímco přemýšlím, jak jí to vysvětlit, otočím se zpátky k němu a potají sleduju muže, na něhož od našeho seznámení myslím až nezvykle často. Má delší tmavé vlasy, které se mu kroutí kolem krku. Vypadá skvěle i z profilu. Na jeho ústech je cosi smyslného, a než se nechám pohledem na ně unést, rychle své zrádné myšlenky zaplaším. To, že jsem ho po takové době zase spatřila, mnou otřáslo, nic víc. Zavrtím se ke straně a snažím se schovat za kamarádku, která se nechápavě odsouvá ještě dál.

S Jonathanem jsme se seznámili vloni na hudebním festivalu. Náš kočovný způsob života ho nesmírně fascinoval. Tak lehko se mi s ním povídalo, skoro jako bychom byli dva dávno ztracení přátelé, kteří se opět setkali. Když jsem mluvila, on mi naslouchal, jako by vážil každé slovo, jež mi vypadlo z úst. Poprvé od smrti svého manžela jsem v srdci pocítila malinkou jiskřičku, nicméně brzy jsem ji zadusila. A bylo to tak správně. Dala jsem slib a ten hodlám dodržet.

Když tu teď ale Jonathana vidím, jak na něj svítí reflektory, abych ho náhodou nepřehlédla, trochu se mi podlomí nohy. Díkybohu, že sedím.

„Tak co?“ ptá se Rosie.

„Co jako? Ani necekneme, Rosie! Schováme se tady v koutě a budeme doufat, že zase odejde.“ Napiju se a předstírám absolutní nezájem.

„Proč?“ V ledově modrých očích se jí zračí zmatek. „Přiznej, že se ti rozbušilo srdce, z čehož se ti úplně rozevřel živůtek a tvoje ňadra –“

Kdo dnes vůbec používá slovo ňadra?! Zavrtím hlavou nad tím, jak si dobírá mou lásku k romantickým románům a klišé, jimiž je posměváčci popisují. „Moje ňadra… co je s nimi?“

„Ehm… poskočí?“ vyhrkne v neúspěšné snaze najít to správné slovo.

„Posloucháš se? Budou mi kvůli němu poskakovat ňadra? Upřímně, kam na tyhle věci chodíš, Rosie?“ směju se navzdory všemu.

Propukne v záchvat smíchu a pak se jí rozzáří tvář, jako by ji napadlo něco úchvatného. „Z něho se ti dmou ňadra! Tak se to říká, že jo?“

„Kdyby se mi dmula ňadra, Rosie, už bych šla dávno vyhledat lékařskou pomoc, proboha!“ Zakryju si obličej rukama, protože jsem si jistá, že na sebe upoutala pozornost celého baru, a nejen statného Jonathana. Naše Rosie totiž nemá takové zábrany jako my ostatní. Ostatně, na to bych si už měla zvyknout. A sakryš! Kouknu mezi prsty, a přestože na nás pochopitelně zírá celý Londýn, Jonathan stojí stále otočený na druhou stranu. Spadne mi kámen ze srdce.

„Máš štěstí, že tě neslyšel, Rosie!“

Strčí do mě loktem. „Proboha, Ario. Můžeš ho aspoň pozdravit! Nenutím tě přece, aby sis ho hned vzala.“

Odmítavě zavrtím hlavou. Natolik si nevěřím. Na Jonathanovi je něco divoce přitažlivého a já jsem tu jiskru necítila s nikým jiným než s TJem, což je dost divný pocit a já vím, že bych se mu měla vyhnout obloukem.

Najednou se otočí a naše pohledy se střetnou. Na okamžik se zastaví čas. Civím na něj příliš dlouho – co to dělám?! „Musím jít… na záchod!“ oznámím kamarádce, vyskočím na nohy a utíkám. Ona mě okamžitě následuje.

„Počkej, on jde sem,“ varuje mě zadýchaně. „Já snad dostanu infarkt!“ Rosie není žádná běžkyně.

Před toaletami je samozřejmě šíleně dlouhá fronta, takže se řadíme až na její konec, i když já bych nejraději vběhla do kabinky a navěky se tam schovala.

„Předtím jsi říkala, že se ti ten kluk líbí, tak proč ho nepozdravit?“ Dívá se na mě, jestli jsem se nezbláznila.

„Nic takového jsem neřekla!“

„Ale řekla!“

„Neřekla!“

„Ale jo.“

„Ne.“

Zavrčí. „Tobě se ani na záchod nechce, co?“

Zkroušeně zavrtím hlavou.

„No tak,“ vzdychne Rosie. „Aspoň se budeme chovat slušně a pozdravíme ho, když půjde kolem, jo? Třeba nás ani nepoznal.“

Rozčileně zafuním. „Tentokrát se ale neřehtej na celé kolo, Rosie, jo?“

Zastaví mě. „Nikdy jsem tě neviděla takhle rozhozenou.“

„Rozhozenou?“

„Přísahám, že až odsud slyším, jak ti buší srdce.“

Jsem nervózní? A pokud ano, proč? Je pravda, že jsem s Jonathanem strávila téměř čtyřiadvacet hodin a čas nám plynul jako voda – mohli bychom si povídat celé týdny a témata k hovoru by nám nedošla. Jenže když se nad tím zamyslím, všechno to povídání bylo jen o knihách a mém cestování, nic osobního. Takže se nedá říct, že bych toho chlapíka doopravdy znala, že? A nestalo se mi to jako kočovnici s miliony jiných lidí? Je to zkrátka součást každodenního života – tak proč se takhle chovám?

Je čas se vzpamatovat. „Bezva. Budeme předstírat, že jsme si ho nevšimly, a dělat překvapené, když se zatoulá naším směrem, fajn?“

Rosie se zasměje. „Prima plán.“

Vracíme se do rohu a já si nemůžu pomoct, abych nepohlédla směrem k baru. Není tam. Navzdory mým předchozím obavám se mi sevře srdce. Očima těkám po prostorách hospody, ale nikde není k nalezení. Vyplašila jsem ho tím, že jsem utekla.

„Zmizel, jen tak,“ konstatuje Rosie posmutněle.

Přišla jsem snad o svou jedinou šanci…?

Kapitola druhá

SOUTHWARK, LONDÝN

Rosie provede rychlý průzkum, ale vrátí se spevně semknutými rty. „Možná jsme si ho vybájily.“ Usedne vedle mě aodfrkne si.

„Je pravda, že jsme vypily spoustu vína,“ řeknu asnažím se namluvit si, že je mi to jedno. Kolem nás se tiše choulí ostatní karavanisté. Dřívější radost ze života se po tolika dlouhých loučeních vytratila.

Klestí si knám cestu Tori, majitelka pojízdné prodejny sdrinky značky Pimm’s, ajá tiše zasténám. Její příchod je totiž znamení, že něco chystá, což obvykle nevěstí nic dobrého. Právě teď na ni nemám náladu.

Nějak si Tori nemůžu oblíbit. Rozšiřuje olidech pomluvy apak to popírá. Podle ní jsem podvodnice na útěku (což je zřejmě důvod, proč nechci mluvit osvé minulosti) aRosie sMaxem žijí votevřeném polygamním vztahu (proto Tori nabádá jiné ženy, aby Maxe neváhaly oslovit!), přestože nic takového není pravda. Nechápu, proč to dělá, ale kdykoli může přiložit polínko do ohně, neváhá to udělat. Celé je to tak zbytečné anedospělé. Jsme jako taková smíšená bedýnka jablek, kde se vždycky najde ipár shnilých. Tori je ale jedovatá až na dřeň.

Přimhouřím oči apřipravuju se na to, co má zase za lubem. Sjednou rukou vbok, jako by se procházela po přehlídkovém molu, Tori vyhrkne: „Tady se to mění vnějakou fňukací párty, je načase trochu zvednout náladu! Nechceme přece, aby naše poslední mejdlo skončilo takhle.“ Během řeči bodá do vzduchu bezdrátovým mikrofonem, aby tím svůj názor více podtrhla. „Takže, kdo zazpívá karaoke ainspiruje tak zbytek osazenstva?“

Rosie vedle mě ztuhne. Světlo reflektorů jí není vlastní – navzdory množství tekuté odvahy, které vypila.

„Co kdybys šla na pódium ty?“ zeptám se, ikdyž vím, že je to marné. Tori vymyslela nějaký šílený plán anedá pokoj, dokud nebude po jejím. Většinu cesty se mi dařilo se jí vyhýbat, ale dnes večer mě zřejmě štěstí opustilo.

„Já bych stím neměla problém,“ vykřikne znovu svým typickým jekotem, který připomíná škrábání nehty po školní tabuli, „jenže… jsem trochu nachlazená.“ Očima těká všude kolem. „Mám bohužel moc nosový hlas, jinak bych tam byla natotata.“

Rosie se ironicky uchechtne. „To určitě.“

Naposledy se rozhlédnu, ale Jonathana stále nevidím, takže řeknu: „Fajn, dej mi ten mikrofon,“ azničeně zavrtím hlavou. Popravdě řečeno bych ijá na náš poslední společný večer raději vzpomínala jako na veselou akci než na slzavé údolí nad sklenkou vína. Anavíc jsem zvyklá nasazovat veselou masku apředstírat, že život je báječný. To mi jde výborně. „Co mám zazpívat?“ zeptám se Rosie.

Tori mě už postrkuje kjevišti. „Vyberu něco vhodného, neboj se, ale ať je to opravdové vystoupení – zpívej, tanči, pořádně to rozjeď.“

Že by to bylo vážně tak jednoduché? „Fajn.“ Nejspíš je to tím vínem, ale cítím se naprosto uvolněně. Vždyť se budu jen za zpěvu atrošky hudby pohupovat, ne? To jsme stejně dělali skoro každý večer utáboráku. Vyskočím na pódium ačekám, až spustí hudba. Spovděkem kvituju, že jsem dnes zvolila raději úzké džíny než krátkou sukni ačerné punčocháče, se kterými bych se teď trápila, aby ti dole nezahlédli něco, co by neměli.

Tori mě zvednutým palcem povzbudí azařve: „Ať to stojí za to!“

Jakmile se ozve známá melodie, mám chuť jí zakroutit krkem. Mělo mě napadnout, že její povzbuzování nebylo tak nevinné ateď mě bude chtít zesměšnit. Nemůžu se jí pomstít odsud, takže se spokojím stím, že po ní střelím jedovatým pohledem.

Zazubí se. „Musíme přece nějak upoutat jejich pozornost!“

Roztřeseně se pohupuju vbocích na úvodní takty písně Pony od zpěváka Ginuwinea azoufale přemýšlím, jak na ni tančit, abych nevypadala, že jsem přišla přímo ze striptýzového klubu. Objeví se židle ajá vyprsknu smíchy: „To je moje rekvizita?“ zeptám se acizinec súsměvem přikývne.

Ale co už, pomyslím si. Když se budu křečovitě bránit, budu vypadat jako ještě větší blbec, takže se uvolním asnažím se vsobě najít skrytého Channinga Tatuma, rozjedu show stou židlí ve vší parádě. Karavanisté šílí, pískají atleskají, jejich výkřiky přitahují ještě větší dav. Srdce mi buší ahudba duní. Nejsem si jistá, jestli je to tím, jak tančím, nebo těma očima, co mě bedlivě sledují, ale moje tělo je jako zelektrizované ajá zjišťuju, že si to vlastně užívám.

Některé zdívek za mnou vyskočí na pódium ajá se zanedlouho úplně ztratím aužívám si každou slabiku, kterou zazpívám. Usmívám se ještě víc, když zahlédnu Torin ohromený výraz, protože jí plán nevyšel.

Přidávají se idalší – zdá se, že Pony knim promlouvá na nějaké divoké živočišné úrovni – apostrkují mě dopředu. Zakopnu ažidle se převrátí. Rovnováhu se mi podaří najít až těsně uokraje pódia. Show musí pokračovat, nicméně křepčení za mnou dosahuje horečnatých rozměrů, na jevišti už není místo anajednou…

Letím, srozpaženýma rukama připravenýma vzlétnout…

Dokud nezasáhne realita ajá po chvíli napětí neletím, ale padám! Jakmile se pode mnou objeví země, vyjeknu apřipravuju se na tvrdé přistání. Zavřu oči aucítím úplně jemňoulinký závan energie, když místo na parkety dopadnu do něčí měkké, natažené náruče. Otevřu oči amuž, který mě svírá, není nikdo jiný než Jonathan!

„Jsem snad vnebi?“ Možná jsem se cestou dolů uhodila do hlavy atohle je cestička knebeské bráně?

Zasměje se aodhalí své zářivě bílé zuby, jako by byl hrdinou mého vlastního milostného románu. Samozřejmě. „Moc rád tě zase vidím, Ario,“ pozdraví mě tím svým sametovým hlasem.

Cítím sílu vjeho pažích, když mě svírá. Vzrušením mi přeběhne mráz po zádech, pocit, který jsem už dlouho nezažila, až mě to tiše omráčí. Dívá se mi tak hluboko do očí, že hlučná místnost ztichne ajá vidím jen jeho. Můj vlastní hrdina, kterého mi seslali, aby mě zachránil před předčasným pádem, přesně jako vknihách.

Malinko nakrčí obočí ajá nějak cítím, že je to výzva kpolibku, takže nad tím příliš nepřemýšlím – prostě následuju své srdce. Přitisknu své rty na jeho anechám se unášet tím slastným pocitem. Je to elektrizující, jako bych se po dlouhém spánku probudila konečně životu. Líbáme se, jako bychom byli poslední dva lidé na světě. Právě takhle jsem si to představovala, ajsem zklamaná jen ztoho, že jsem omámená. Může za ty pocity on, ten pád, nebo všechno to víno? Vážně bych měla být víc… Myšlenka odplouvá, jak se náš polibek prohlubuje. Krade mi dech zplic tím nejkouzelnějším způsobem, ale na okraj mého podvědomí se tlačí obavy, které náležitě ignoruju amísto toho se kochám dotykem jeho rtů na svých. Když se od sebe konečně odpojíme, místnost se zatočí ajá ztratím řeč. Zamrkám, načež se hluk pomalu vrací ato kouzlo přeruší lidé, kteří se potácejí kolem. Omámeně sleduju, jak si mě Tori nepřátelsky měří, ve tváři má vepsanou pomstu. Ještě jsem jí nezapomněla, že si ze všech písní vybrala právě Pony, abych to tady podle jejích slov „pořádně rozjela“, čímž mě prakticky donutila katapultovat se zpódia do náruče tohohle rozkošného sexy chlapa – pěkná mrška, ta Tori!

„Vystřel odsud,“ pobídnu ji. „Dřív, než se sostatními podělím oto tajemství, cos mi před nedávnem řekla.“ Povytáhnu obočí asnažím se tvářit drsně.

Tori vytřeští oči. „To bys neudělala!“

„Ale udělala!“

Co se týče tajemství, není to nic zas tak pikantního: je zamilovaná do hudebníka Axela, ale nehodlá stím nic dělat – což je zvláštní vzhledem kfaktu, že se tak ráda plete do života ostatním.

Naposledy po mně střelí ostrým pohledem, poklepe Jonathanovi na rameno ařekne: „Neposlouchej ani slovo ztoho, co ti poví, Aria trpí bujnou představivostí…“ Súsměvem kočky, která slízla smetanu, odkluše stranou, akdybych nebyla spoutaná Jonathanovými silnými pažemi, nejspíš bych jí odpověděla něco hodně ošklivého. Co jí na mně vadí?

„Cože…?“

„Promiň,“ řeknu, když mě opustí veškerý rozum apředstavím si sebe vhlavní roli aJonathana jako úžasného hrdinu. Právě mě zachránil před nesčetnými zlomeninami amodřinami. Uvědomím si, že mě stále svírá vnáručí – musí mít sílu snad jako hrom!

„Co ti mám prominout?“ Nejspíš si myslí, že se omlouvám za ten polibek.

Ale já už ani sama nevím. „Můžeš mě dát dolů, jestli chceš.“

„Amám?“

Jo. Ne. Nevím.

Jeho hluboké modré, nevyzpytatelné oči mě přímo hypnotizují. Mohla bych se vnich ztratit, ale ten červíček pochybností se stále snaží rozptýlit mlhu. Rosie mě nabádá, abych otevřela své srdce – jako by to bylo tak jednoduché jako dát klíč do zámku. Akdyž se dívám do Jonathanových rozzářených očí, přemýšlím, proč jsem to ještě nezkusila? Existuje dobrý důvod, ale je pomíjivý, slabý jako šepot atěsně mimo můj dosah – jsem snad zmatená, opilá láskou nebo možná jenom namol?

Rosie se knám přitočí, sukně jí přitom zavlaje. Když nás spatří, prudce zalapá po dechu avydá zvláštní zvuk. Vrhne po mně pohled, který nedokážu úplně rozluštit, ale dojde mi, že se chovám divně. Jonathan mě stále drží vnáručí, jako by mě právě zachránil zhořící budovy nebo tak něco, atak se mu vymaním. Pořád se cítím vratce. Celá tahle situace by se dala popsat jako jedno špatné rozhodnutí za druhým.

„Já jsem spadla,“ řeknu příliš hlasitě. „Zjeviště. Jonathan mě chytil, jinak… bych se vážně zranila. Možná bych byla imrtvá, celá od krve.“ Představuju si, jak vyšetřovatelé na místě činu křídou kreslí obrys mého těla, avím, že ten hrůzný obraz odvede Rosiinu pozornost. Pořád si představuje svou blížící se smrt.

„Jsem ráda, že jsi naživu,“ řekne Rosie. „Jdu najít Maxe. Hned se vrátím.“ Než odmašíruje pryč, neodpustí si dramatický výraz ve smyslu: Co se to sakra děje? Nechám tě samotnou na dvě minuty, aty takhle?!

Jonathan ajá stojíme blízko sebe arozhostí se ticho. Nedokážu formulovat slova, ani mě žádná nenapadají. Vhlavě se mi honí nesmyslné myšlenky, ale nechci vypadat jako úplný blbec. Tedy jako větší než dosud. „Venku je zima.“ To se ti povedlo, Ario! „Chci říct, že je až nezvykle zima.“ Ještě lepší! „Ale tady je teplo.“

Usměje se ato mu rozzáří krásnou tvář. „Jaro ve Velké Británii, co?“ Jenom mě škádlí. Samozřejmě že je jaro asamozřejmě že je venku chladno. Jsme přece vzatracené Anglii.

„Přesně.“

Ušetří mi další bolestné mlčení otázkou: „Zůstáváš vLondýně ještě dlouho?“

Zavrtím hlavou. „Ne, vlastně ne. Míříme teď společně do Francie.“ Vočích se mu zračí překvapení, ovšem Francie přece není na konci světa, ne? „Tohle je náš večírek na rozloučenou. Aco ty? Žiješ vLondýně?“

Co otom chlapovi vlastně vím? Je doopravdy možné, že jsem se ho tehdy ve své sobeckosti vůbec na nich nezeptala? Pokud si vzpomínám, velmi živě jsme diskutovali oknihách, ajá vím, že když se na toto téma dostane, dokážu takovým povídáním trávit doslova celé dny. Nic moc jiného jsme neprobrali.

„Ne, bydlím vSt. Albans. Přijel jsem do Londýna na schůzku.“

„Na jakou schůzku?“

Nestačí mi odpovědět, protože místnost potemní ato může znamenat jen jediné. Max. Je dost velký na to, aby zastínil světlo. „Jone, ty chlape jeden!“ Vezme ho za ruku apozdraví ho ve chlapáckém gestu pěstmi, zatímco já se vnitřně zhrozím při pomyšlení, že chudákovi Jonathanovi poláme všechny kosti vruce. „Co tě přivádí kPískacímu prasátku?“

„Měl jsem schůzku poblíž London Bridge. Ateď mě málem klepla pepka, když mi Aria doslova padla do náruče. Tomu říkám načasování, co?“

„Ty jsi mu padla do náruče?“ Max neskrývá překvapení.

„Oni do mě strčili.“

Max pokrčí rameny. „Donesu ti pivo,“ slíbí Jonathanovi apak ho mužně poplácá po zádech.

Copak nemůže ke komunikaci používat jen slova? Ikdyž mám Maxe ráda, polovinu času se hádáme jako dva znepřátelení sourozenci. Ten člověk je pro mě záhadou apořád se ho snažím pochopit, nicméně jednu věc na něm zbožňuju – jeho lásku kRosie ato, jak se kní chová, jako by byla živoucí bohyně.

„Takže ta schůzka byla kvůli…“

Tentokrát ho přeruší Rosie, když se vrátí. „Ráda tě zase vidím, Jonathane!“

Obrátím oči vsloup. „Tak jsem se právě ptala Jonathana –“

„Tady, chlape.“ Max podá Jonathanovi pivo. „Jen si dej. Vypadá to, že máš za sebou pořádně dlouhý den.“ Odpovědi se holt nikdy nedočkám. Celá ta situace mi najednou přijde kpopukání.

Vzdávám to amísto toho poslouchám své přátele. Ti se sJonathanem setkali ten samý večer kdysi dávno abyl to bouřlivý úspěch. Noc utekla jako voda, anež jsme se nadáli, byl konec. Tak jako skončí vždycky všechno, co za něco stojí.

Ateď jsme tady. Líbí se mi, že se Max chová, jako by setkání sJonathanem bylo naprosto přirozené, zatímco já tu stojím jako opařená.

Pravda, Max na něj asi nemyslel tak často jako já. Mezi Jonathanem amnou tehdy vzniklo nějaké zvláštní pouto ajá na něj nezapomněla, ať jsem se snažila sebevíc.

Max ho odtáhne pryč, aby mu někoho představil, aRosie to bere jako signál, že se na mě může vrhnout.

„Před chvílí jsem tě viděla, jak ho líbáš!“

Rozpačitě se zasměju. „Díval se mi do očí jako dávno ztracené spřízněné duši ajá jenom reagovala. Páni, ten kluk vážně umí líbat. Bude to znít směšně, ale měla jsem ztoho ten nejpodivnější pocit, jako kdybych na celé roky upadla do snu, as jeho rty na svých… najednou jsem zase vzhůru.“ Dotknu se prstem svých úst avybavím si ten pocit.

„Páni, to je bezva, Ario. To je fakt paráda. Super.“

„Proč to říkáš takhle?“

Rosie zamrká. „Jak jako?“

„Bezva. Paráda. Super.“

Obejme si tělo ařekne: „To jen, že jsi byla tak pevně rozhodnutá, že už se nikdy nezamiluješ. Myslím, že to svědčí oskutečné odvaze.“ Oči se jí zalesknou. Chudák Rosie se omě amůj status staré panny tajně strachovala víc, než dávala svými vtípky najevo.

„Ty pláčeš?“ zeptám se. Rosie slzy nezná. Zvlášť nikdy nepláče před lidmi, pokud je to možné.

„Jsem dojatá. Vypadáte spolu tak dokonale. Jako pár na obálce jednoho ztvých románů. Až na to, že on má na sobě košili.“

„To je sice roztomilé, ale já se nehodlám zamilovávat.“ Vzpomínám si na milou tvář svého manžela TJe, na jeho huronský smích. Vybavím si svůj slib aproklínám bílé víno ato, že se kvůli němu chovám jako puštěná ze řetězu. Ty moje věčné, zatracené pochyby!

Zapomněla jsem na vlastního manžela!

Vútrobách se mi svírá pocit zrady, ale snažím se zachovat chladnou hlavu. „Je fajn vědět, že mi nezamrzlo srdce, ale mezi Jonathanem amnou kničemu dojít nemůže.“

Je načase zmizet. Arychle změnit téma. „Ata slepice Tori řekla, že trpím bujnou představivostí, apřitom naznačila, že se mi líbí… ajak víš, já žádnou bujnou představivostí rozhodně netrpím…“ Zamračí se.

„Říkala bujnou představivostí?“

„Protože její plán selhal. Apak jsem se nechala rozhodit ateď jsem zmatená amusím odejít.“

Rosie se učí. „Ale no tak. Ty jsi ta, která vždycky hledá znamení, atady je jedno velké, blikající neonové. To je přece Jonathan, zmasa akostí! Jonathan! Muž, okterém jsi přiznala, že se ti kvůli němu rozbušilo srdce, apak zmizel anevyměnili jste si čísla, aon jen tak náhodou navštívil tenhle bar azachránil tě před předčasnou smrtí pádem zpódia… Prostě musíš uznat, že tohle je ještě lepší než jakýkoli tvůj román, protože je to skutečné!“

Tolik hýří energií, až mi srdce zaplesá, ikdyž by se mohla trochu ztišit. „No a?“ Nikdy bych se jí stím vším nesvěřila, kdybych si myslela, že ho ještě někdy uvidím. Apřitom ta chemie, která mezi námi byla už předtím, se ještě ostupeň zvýšila. Kdyby mě tolik netížila minulost, byla bych vjeho náručí ještě teď.

„No a…?“ Rosie svraští obočí. „No a co teď? Co se stane ve druhé kapitole?“

Zavrtím hlavou. „Já se teď hezky vrátím do svého Pojízdného knihkupectví šťastných konců, uvařím si hrnek čaje, který mi snad uleví od zítřejší obrovské kocoviny, apak usnu jako špalek.“

Otevře ústa dokořán. „Ty si ani nevyměníš číslo sklukem, který předtím strávil skoro čtyřiadvacet hodin ve tvé společnosti aposlouchal tě, jak mluvíš oromantických komediích, jako by to byla ta nejúžasnější věc na světě?“

„Nevím, proč ten tón, protože romantické komedie jsou ta nejúžasnější věc na světě.“

Rosie nesouhlasně mlaskne. „Ty víš, jak to myslím.“

Přemýšlím oJonathanovi, který stojí sMaxem opodál. „Loni se vážně zdálo, že je zromantických historek plných peripetií, které vždycky mají šťastný konec, nadšený.“ Takového kluka člověk na každém rohu nepotká, že?

Zamyšleně usrkáváme víno, zatímco si ho prohlížíme, ajá si opět připadám celá zmatená.

„Je milý, takovým tím knihomolským způsobem,“ konstatuje Rosie.

„Co tím chceš říct?“

Rozhlédne se po místnosti. „No, je dost jiný než všichni ostatní kluci tady, že?“

Jonathan se mezi mými kočovnými přáteli vyjímá, oblečený vpoměrně luxusním outfitu, ne něčem tak ošuntělém jako to, co nosíme my ostatní, kteří žijeme ve stísněných prostorách. Nic moc nevlastníme, protože na to nemáme místo. Ale je vtom víc – Jonathan působí lehce odtažitě azamyšleně, díky čemuž je ještě zajímavější.

„Připomíná nějakého účetního,“ prohodím. „To máš na mysli?“ Schovávat se za humor, tak se to přece dělá, ne?

Válíme se smíchy, protože on jako účetní rozhodně nevypadá. „Vsadím se, že je to nějaký kreativec,“ přemýšlím nahlas asouhlasím sRosiiným předchozím popisem. „To, jak naslouchá, jako by si věci ukládal do paměti. Av těch očích, vtěch hlubokých, zamyšlených studánkách, je jakýsi smutek, úzkost. Působí dojmem, že je mezi tolika lidmi trochu ztracený, nemyslíš?“ Poznávám tuhle vlastnost, protože jsem na tom stejně, tedy až na to, že dokážu hrát divadlo, které oklame ity nejbystřejší.

„Páni, to je jako všechno?“

Začervenám se. „No, myslím, že mám radši muže, co se drží vústraní, než ty, kteří ksobě okázale přitahují pozornost.“

„Jo, jo, to vidím. Ale čím se živí?“ zeptá se.

Snažím se si vzpomenout.

„Myslím, že se otom nezmínil.“

„Vypadá jako Kit Harington, no ne?“ řekne Rosie aprohlíží si ho.

Dvojím mrknutím se vracím do reality. Odejdi, Ario, než toho budeš litovat.

Čelo se jí svraští. „Ale…“

„Žádné ale. Končím.“

„Doprovodím tě aspoň kmetru. Nebo by třeba Jonathan…?“ navrhne Rosie.