Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Vydání knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

doc. PhDr. Markéta Švamberk Šauerová, Ph.D.
PaedDr. Zdeněk Martínek

VÝCHOVA PANOVAČNÉHO DÍTĚTE

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 9353. publikaci

Recenzovaly:
prof. PhDr. Alena Vališová, CSc.
Mgr. Katarína Mária Vadíková, PhD.

Odpovědná redaktorka Vlasta Dohnalová
Redakce a korektury Radek Touš
Grafická úprava Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 192
Vydání 1., 2024

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2024
Cover Photo © depositphotos/Aleutie

ISBN 978-80-271-7432-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-7431-7 (pdf)
ISBN 978-80-271-3197-6 (print)

Poděkování

Ráda bych poděkovala svým dětem a přátelům za podporu při práci na tomto nelehkém tématu. Můj dík patří obzvlášť spoluautorovi Zdeňku Martínkovi, který i přes zdravotní starosti s energií sobě vlastní významně přispěl do knihy svými znalostmi i zkušenostmi. Také je na místě poděkovat kolegyním a kolegům ze Základní školy Senožaty, v níž jsem našla ostrůvek plný nadšenců, učitelů ochotných naslouchat a pracovat na sobě a pomáhat nejen dětem z běžných rodin, ale i dětem, které to mají na startovní čáře obtížnější, protože nevyrůstají v zázemí funkční rodiny.

Velké poděkování patří nakladatelství Grada, zejména pak Gabriele Plickové za skutečnou kolegiální podporu při finalizaci textu, kterou přetnuly tragické prosincové události na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy, kvůli nimž bylo pro oba autory obtížné text v dohodnuté době dokončit.

Ráda bych za nás oba na tomto místě věnovala tichou vzpomínku kolegům i studujícím, kteří věnovali svůj život kultivaci, osobnímu vzdělávání i péči o druhé a byli na své bohaté a aktivní cestě tak nepochopitelně zastaveni v odpoledních hodinách dne 21. 12. 2023.

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Švamberk Šauerová, Markéta, 1971-

Výchova panovačného dítěte / Markéta Švamberk Šauerová, Zdeněk Martínek. -- Vydání 1.. -- Praha : Grada, 2024. -- 1 online zdroj. -- (Pro rodiče)

Anglické resumé

Obsahuje bibliografii

ISBN 978-80-271-7432-4 (online ; ePub)

* 37.015.311-053.2 * 316.346.32-053.2-056.49 * 316.344.6-056.26/.3-053.2 * 616.89-008.447 * 179.8-021.53 * (035) * (0.034.2:08)

– výchova dítěte

– problémové děti

– děti se zdravotním postižením

– poruchy chování

– panovačnost

– příručky

– elektronické knihy

37 - Výchova a vzdělávání [22]

Slovo úvodem

Předložená kniha reaguje na vzrůstající počet dětí s projevy panovačnosti, ať už v důsledku obecných společenských proměn, nebo v důsledku intenzivních změn ve výchovných stylech, jimiž dnes rodiče své děti vychovávají.

Společenské proměny přichází rychleji, než na ně dokážeme reagovat. Uvědomujeme si stoupající agresivitu mezi dětmi i dospělými, zhoršující se společenskou atmosféru, nárůst konfliktů v rodině i ve škole, ztrátu tradičních hodnot, mizící toleranci k názorovým odlišnostem, šíření nedůvěry.

Rodiče nemají jednoduchou pozici. Na jedné straně stojí výzvy k výchově osobnostně sebevědomého jedince, na straně druhé působí vliv sociálních sítí, které negativně ovlivňují vzory předkládané rodinnou výchovu. Stoupá pocit ohrožení nejen sebe sama, ale je ohrožen i pocit odpovědnosti za děti přivedené na tento svět. Někteří rodiče prošli direktivní výchovou a touží dítěti dopřát to, co sami nemohli mít. Z dětství si pamatují zákazy a příkazy a cítí, že takto své dítě vychovávat nechtějí. Jiní už zažili vlnu tolerantnější výchovy a rádi by na tento styl navázali, volí obvykle ještě tolerantnější přístup, což je právě příčinou častého výchovného „neúspěchu“ – panovačných projevů jejich dítěte doma a následně i v mateřské a základní škole. Navíc zde působí již zmíněný vliv dalších společenských faktorů, který je natolik silný, že se tento výchovný styl vymyká kontrole.

V tlaku společenských souvislostí (pandemie vážné nemoci, válečný konflikt a příliv imigrantů, zhoršené ekonomické, sociální, ale i klimatické podmínky) mnoho rodičů volí výchovný extrém, a to naprostou liberalitu, odstraňují dítěti nejrůznější překážky, aby dítě nemělo omezení a bylo „šťastné“. Tento úhel pohledu však dítěti štěstí nepřináší, nepřináší ani dobré výchovné výsledky. Abychom mohli cítit štěstí a radost, je zcela nezbytné pocítit i protipól těchto emocí, mít prožitky různého druhu, abychom si pak mohli vážit těch pozitivních.

Kniha se snaží na fenomén panovačných dětí nahlížet nejen v kontextu výchovných přístupů, ale i z pohledu možného řešení, prevence. Ukazuje směr, jímž se rodiče, kteří se rozhodnou svému dítěti poskytnout určité hranice pro jeho vlastní pocit bezpečí, mohou vydat. Pomalu a postupně.

Naprostá většina rodičů si přeje, aby jeho dítě bylo šťastné, aby uspělo v dnešním světě mnoha náročných požadavků, aby se dokázalo v tvrdé konkurenci prosadit. Každý rodič má svůj specifický výchovný styl, který vychází z jeho vlastních zkušeností, osobnostních rysů, spokojenosti s tím, čeho sám jako rodič dosáhl. Každý má jinou míru tolerance, schopnost vnímat odlišnosti, jinou míru trpělivosti a schopnost poskytnout svému dítěti přiměřenou míru svobody i omezení.

Každý dospělý prošel nějakým vývojem, každý má řadu vzpomínek na výchovné postupy svých rodičů, pamatuje si momenty, které ho v průběhu výchovy ovlivnily. Někteří si vybavují překážky, které se v jednom okamžiku zdály být nesmyslné a kvůli nimž cítili nespravedlnost, možná i zlost, ale zpracovali tyto pocity a vytěžili ze situací pro svůj další rozvoj maximum, třeba se i časem ukázalo, jak důležitá ta překážka byla. Jiní si pamatují, jak naprosto nesmyslným zbrzděním jejich rozletu daná překážka byla a že představovala jen pokus dospělého o demonstraci moci a síly, protože jinak to dotyčný neuměl. Různé faktory, jak se snažíme v této knize ukázat, ovlivňují, zda z dítěte vychováme osobnost zdravě sebevědomou, uzavřenou, anebo panovačnou.

Kniha, která se vám dostává do rukou, se snaží vysvětlit charakteristiky panovačných dětí včetně toho, jaké faktory se na vzniku panovačnosti podílejí. Zároveň se snaží poukázat i na případy, kdy se dítě panovačně chová, ale tyto projevy jsou součástí obrazu konkrétní diagnózy, která dítě ovlivňuje primárně. Nejde o to, abychom v takovém případě známky panovačného chování tolerovali, ale je nutné od sebe odlišit vlastnosti osobnosti, důsledky výchovného stylu a faktory zdravotního stavu. Porozumění příčinám vzniku panovačnosti u konkrétního dítěte nám pomůže cíleně nasměrovat naši pomoc, ať už z pozice rodiče, učitele, či dalších dospělých, s nimiž toto dítě přichází do styku.

Text se kromě popisu charakteristických projevů a základních příčin vzniku panovačnosti zaměřuje na význam různých komunikačních strategií (v rodině i ve škole), nabízí také techniky k rozvoji zdravé reflexe, porozumění emocím a získání konkrétních emočních prožitků (také v rodině i ve škole). Důležitou částí textu určeného pro rodiče je i ukázka práce s třídním kolektivem a možnosti výchovného působení na panovačné dítě ve škole, neboť klíčovým faktorem při výchově panovačného jedince je zejména spolupráce obou výchovných prostředí, vzájemný souhlasný postup, porozumění obou výchovných prostředí navzájem.

Zveme vás tedy – rodiče s dětmi, prarodiče, příbuzné, ale i další dospělé, s nimiž se dítě během svého vývoje potkává – k pročtení jednotlivých kapitol, k zamyšlení nad vaším dítětem a vašimi výchovnými přístupy. Pojďme společně hledat cesty, jak dětem pomoci zdravě se prosadit, uplatnit jejich schopnosti, nadání a talent, případně jak se vyrovnat s tím, když se dítě z různých důvodů začne panovačně projevovat, má záchvaty vzteku nebo není ochotné se přizpůsobit nastaveným pravidlům.

Věříme, že nabídnuté hry a techniky rodičům při jejich nesnadné cestě pomohou, ukážou jim důležitost výchovných hranic, význam režimu v životě dítěte, ale i potřebu porozumění pro jeho emoce.

Navazujeme pojetím této publikace na významné práce předních dětských psychologů, zejména Jiřiny Prekopové a Zdeňka Matějčka, s přihlédnutím k aktuálním trendům, požadavkům moderní digitální společnosti i obtížím, které z proměny společenských paradigmat vyplývají.

1Charakteristika panovačného dítěte ajeho projevy vrodině aškole

Jak je již uvedeno vúvodu as plným respektem kvynikající práci Jiřiny Prekopové ajejímu pojetí panovačného dítěte, považujeme za důležité se na definici panovačného dítěte podívat znovu, podrobněji aoptikou kontextu společenských proměn, které spoluvytvářejí rámec pro dobré porozumění aktuální problematice panovačných dětí. Publikace, vníž Jiřina Prekopová věnuje pozornost klasifikaci panovačných dětí, prvně vyšla vroce 1993, tedy před 30 lety. Představuje vní koncept pevného objetí, který nabízí jako jednu zmožností, jak terapeuticky pracovat spanovačným dítětem. Její pojetí je však vpraxi často zaměňováno za jiné terapeutické postupy využívající také „pevné objetí“, původní koncept je pak řadou odborníků přeformulován, jinak uchopen, což mezi rodiči může vést knevhodným výchovným postupům. Se záměnou konceptů se můžeme setkat iu odborné veřejnosti.

Ve vší úctě ktéto vynikající psycholožce zároveň cítíme jako nezbytné zvážit idalší faktory, které dnes spanovačností mohou souviset, snimiž se vrámci společenských proměn setkáváme ana které chceme vpublikaci upozornit – jde onárůst počtu dětí sporuchou autistického spektra, sporuchou attachmentu, sADHD, dále je nutné zvážit výraznější vliv nových výchovných stylů akultur související smigrací populace apod. To vše vytváří nový rámec jak pro pochopení narůstajícího fenoménu panovačnosti vdětské populaci, tak ipro porozumění výchovným přístupům, které je vhodné vrodinné výchově ipři vzdělávání ve školách využívat.

Panovačnost je nejčastěji chápána jako osobnostní rys, který se projevuje autoritářstvím, sebestředností, nadřazeností. Vyznačuje se tendencí ovládat druhé, rozhodovat za ně, vládnout jim (řídit, dirigovat). Typickým projevem panovačnosti je demonstrování potřeby mít vše pod kontrolou (ovšem vědět, cítit poslušnost druhých). Charakteristické je také manipulování okolím, které je nezbytné kdosažení naplánovaného scénáře.

Tento osobnostní rys nacházíme často uvýrazněji vyhraněného cholerického temperamentu, řadu projevů můžeme přičítat také konkrétnímu způsobu výchovného působení, vlivům působícím na utváření charakterových vlastností. Srysy panovačnosti se můžeme setkat iu nadaných jedinců (zvláště utěch, kteří mají slabší sociální dovednosti) či vrámci sekundárních projevů zdravotních obtíží (blíže kap. 4).

Podle Prekopové (např. 2007, 2014) je panovačnost velmi podobná narcismu. Vyznačuje se podle její definice „pocitem nadměrného sebevědomí, pocitem jedinečnosti, fantaziemi oneomezeném úspěchu, moci, soustředěním se výhradně na svou osobu achladnou lhostejností vůči druhým“.

Oproti narcismu však podle této autorky vzniká panovačnost tehdy, když „dítě pociťuje pouze nepatrný odpor ze strany rodičů, atím nad nimi získává převahu. Hlavním odlišným znakem je nutkavá závislost na panování“ (Prekopová, 2014).

Pro snadnější rozpoznání panovačných dětí Prekopová (2007) vytvořila stručný přehled hlavních diagnostických kritérií. Patří mezi ně:

•stálá obrana vůči požadavkům zvenčí apřizpůsobení se jim;

•návykové anekompromisní trvání na sebepotvrzení avykonávání moci nad druhými;

•přehnané vědomí jedinečnosti;

•chybějící citlivost vůči druhým lidem, bezohlednost;

•neklid dítěte způsobený trvalým zajišťováním moci, podrážděné reakce na výzvy anízká frustrační tolerance;

•nemožnost prohry dítěte, silně agresivní reakce na neúspěchy, vztek, přesouvání viny na druhé, ignorování druhých apod.;

•příznaky chorobného procesu jako chybějící období vytváření identity, chybějící období vzdoru, opožděné vytváření vědomí identity „já“ či neexistující závislost na obvyklých orálních náhradních uspokojeních ana náhradních objektech, znichž se udítěte musí vyskytovat alespoň dva.

Mezi další příznaky panovačnosti lze pak řadit návykové trvání na vlastních pravidlech, omezení panovačnosti na určitá teritoria, omezení dlouhodobého avřelého vztahu dítěte vůči rodičům apřátelům, řeč jakožto nástroj ovládání ostatních ve formě vyptávání, nucení kurčitým odpovědím aupřednostňování her ajednání spředvídatelnými schématy (Prekopová, 2007).

Za panovačné bývá považováno itakové dítě, které se snaží uplatnit moc, aniž by si nejprve získalo respekt ostatních. Problém obvykle není vtom, že by dítě bylo dominantní, ale vtom, že je vnímáno jako překračující svůj vnímaný status (Prekopová, 2014).

Některé uvedené znaky lze podle našeho názoru sohledem na vývojové zákonitosti (zejména voblasti morálního vývoje avývoje stadií myšlení – tedy logickou absenci abstraktního myšlení) považovat vraném dětském věku za poněkud diskutabilní. Konkrétně máme na mysli „nutkavou závislost na panování“ a„přehnané vědomí jedinečnosti“; jako stejně složitou kategorii vnímám ichybějící citlivost vůči druhým lidem. Nicméně je klasifikace této autorky jedinečná aje nutné její snahu jednoznačně ocenit, neboť do té doby se podobnému tématu nikdo vdomácí literatuře nevěnoval.

Vrámci podrobného vymezení panovačného dítěte Prekopovou (2007) je nutné mít na paměti, že ikdyž panovačnost nejčastěji chápeme jako specifický osobnostní rys, nelze jej přiměřeně objektivně posuzovat, neboť laické hodnocení této vlastnosti podléhá velmi výrazně filtrování přes naše vlastní osobnostní nastavení. To nám ostatně ukazují inázory vybraných odborníků, jejichž pohledem uzavíráme celé naše pojetí této problematiky.

Obdobné obtíže máme is definováním dalších osobnostních rysů, např. neprůbojnosti, plachosti, kterým jsme se blíže věnovali vknize Výchova neprůbojných auzavřených dětí. Je proto nanejvýš důležité být při hodnocení panovačnosti dítěte opatrní. Sohledem na vývoj apestrost výchovných přístupů, snimiž se setkáváme vsouvislosti se společenským vývojem, globalizací amigrací ivzrůstající tolerancí ketnickým akulturním odlišnostem, je důležité vymezení panovačnosti věnovat znovu pozornost.

Zároveň je nezbytné si uvědomit, že některé druhy chování vdětském věku nemusí být projevem osobnostního rysu, ale nezralosti nervového systému, tj. projevem vývojovým. Může se jednat io reakci na nějakou nestandardní (ivýchovnou) situaci, sníž se dítě setkává – např. na specifické projevy jiných lidí. Panovačnost také může být projevem konkrétních diagnóz, jimž věnujeme kap. 4.

Zásadními kritérii při posuzování panovačnosti by měly být dlouhodobost aintenzita sebeprosazujících se projevů av jejich důsledku vznikající konflikty vrůzných sociálních prostředích.

Důležité je rovněž mít na mysli kulturní rámec aobvyklý styl výchovy. Vprostředí autoritářské výchovy bude běžná vývojová dominance dítěte vnímaná jako patologický projev, zatímco ve výchově liberální bude chování dítěte vnímáno jako pozitivní projev zdravé osobnosti azdravého vývoje.

Je důležité si vtomto kontextu uvědomit (možná ipřipustit si), že dospělí za panovačnost často považují výraznější dominanci osobnostně silného dítěte, které ví, co chce, má jasné zájmy ajde za nimi. Dítěte, které má pevnou vůli apevné názory na to, jak by se věci měly dělat, anemá problémy vymezit se vůči něčemu skutečně špatnému. Tomuto pojetí odpovídají nejen uvedené názory odborníků, ale ivýsledky rozsáhlého šetření mezi pedagogickými pracovníky, které probíhalo vobdobí 2022–2023 (blíže kap. 7). Ztohoto šetření vyplývá, že třetina všech oslovených pedagogických pracovníků (napříč celou Českou republikou) se spanovačným dítětem nikdy nesetkala. Dvě třetiny, které udávají, že takové dítě během své praxe zažily, mají značný rozptyl vpopisu projevů panovačného dítěte. Považujeme tedy za důležité věnovat se podrobnějšímu popisu osobnosti panovačného dítěte, jeho typickým vlastnostem aprojevům, ato na úrovni domácího iškolního prostředí, avymezit tak vlastní pojetí panovačného dítěte.

Pokud bychom navázali na výčet projevů od Prekopové, pak bychom jako kritérium panovačnosti mohli již od nejútlejšího věku zvažovat následující:

•neustálý odpor aobrana vůči výchovným požadavkům různých vychovatelů;

•nekompromisní trvání na neustálém sebepotvrzení (permanentní důraz na „já chci“);

•opakovaná tendence kovládání druhých – rozkazovačnost, agresivita, silné emoční rozlady při nevyhovění požadavku dítěte;

•nízká frustrační tolerance při výchovném tlaku na omezení, při prohře, neúspěchu – agresivita, ignorování, spostupným vývojem dítěte pak zaznamenáváme idalší projevy jako přesouvání viny na druhé, vědomé lhaní, manipulace.

Častým synonymem panovačnosti bývá dominantní sebeprosazování na úkor druhých.

Velmi důležité je vtomto kontextu odlišit od sebe projevy panovačnosti aprojevy období vzdoru, které kvývoji osobnosti dítěte patří. Období vzdoru lze považovat za vývojově standardní projev, který ale svým charakterem klade vysoké nároky na adekvátní avhodné výchovné postupy. Sprvním obdobím vzdoru se setkáváme nejčastěji vrozmezí druhého až třetího roku dítěte. Vtomto věku si podle řady psychologických teorií prochází dítě obdobím autonomie, kdy si začíná uvědomovat vlastní „já“. Právě toto uvědomění si sebe sama vede kvýchovným střetům aje zcela zásadní, jaké výchovné prostředky rodiče pro zvládání prvního období vzdoru použijí. Nevhodné výchovné styly areakce rodičů vobdobí vzdoru mohou bohužel záchvaty vzteku apanovačnosti dítěte zafixovat apro dítě se volba podobného chování stane životní strategií při dosahování vlastních cílů. Při vhodném výchovném působení projevy vzdoru postupně ustupují.

Zajímavé je, že udětí, ukterých rodiče popírají, že by procházely obdobím vzdoru, se následně ukazuje, že buď jejich období vzdoru plynule přešlo do projevů panovačnosti, nebo rodiče od narození dětí vyhověli každé jejich potřebě, tedy se snimi „nedostali do konfliktu“. Kproblémům dochází až po nástupu do mateřské azákladní školy, kde se dítě prvně setkává somezením.

Je tedy důležité, aby rodiče projevy vzdoru vraném období chápali sice jako vývojově přiměřené, ale zároveň aby se vůči takovému chování dítěte vymezili klidně asrozumitelně hned vprvních chvílích. Možná rodiče uvítají pár rad pro toto období – viz odborné okénko kzamyšlení níže. Poté se vrátíme knašemu tématu panovačné dítě.

Odborné okénko – Výchova vobdobí vzdoru

Vobdobí vzdoru je důležité:

–Nereagovat na záchvat dítěte zpozice silnějšího – nekřičíme, nevyhrožujeme. Konflikt se může pak stupňovat. Důležité je zachovat chladnou hlavu.

–Položit si otázku – jak můžeme dítěti pomoci?

–Neustupovat. Dítě hranice potřebuje, ikdyž se mu zrovna nelíbí. Můžeme ale následně vklidu doma zapřemýšlet, zda náš požadavek byl dítěti srozumitelný, zda opravdu slouží kjeho ochraně, nebo knašemu pohodlí. Nikdy není dobré hranice měnit během konfliktu, můžeme snimi ale průběžně pracovat. Jak dítě stárne, přebírá postupně odpovědnost, je samostatnější, mění se přirozeně ivýchovné hranice.

–Nedělat výjimky – tedy ještě dnes to uděláme jinak, ale příště už budeš muset poslechnout.

–Nepřehlížet vyhrocenou situaci – není ideální dělat, že problémové chování nevidíme. Kdítěti ale mluvíme klidně, stručně aza sebe. Zkrátka to znamená, že nevyhrožujeme dítěti, že prodavačka nám příště nic neprodá nebo že řidič autobusu nás vykáže zdopravy. Dítěti říkáme, že nám tento projev vadí. Prokládáme fyzickým kontaktem, dotykem.

–Projevit empatii ke vzteku dítěte – ipři záchvatu dítěte můžeme jednoduše projevit, že chápeme, že ho to nazlobilo, ale že dítěti nevyhovíme (uvažujeme zde osituaci typu: nekoupení hračky, jiná barva hrnečku, při návštěvě vzoo schované zvířátko vkotci apod.).

–Ujistit dítě, že ho máme rádi.

–Zeptat se ho na jiná řešení, než je pláč akřik.

–Předcházet konfliktům – pokud to situace umožňuje, zařiďme, aby konflikt nenastal. Např. uvolby barvy hrnečku lze předem obsluhu požádat okonkrétní barvu. Dítě tak dostává zpětnou vazbu, že mu nasloucháme, ale zároveň vidí, že křikem ničeho nedosáhlo, naopak vklidné situaci je „problém“ řešitelný.

Někteří rodiče si při vymezování hranic myslí, že je vhodné, aby odpor dítěte ajeho „nesmyslný“ požadavek (např. výše zmíněná barva hrnečku) zlomili, atrvají neústupně na svém ipříště. Tím nepracují se zdravě nastavenými hranicemi apravděpodobně dosáhnou dvou extrémů – dítě bude vzdorovat oto více, nebo ho „zlomí“ adítě se bude bát projevovat přiměřeně svůj vlastní názor. Zároveň tito rodiče vdítěti podpoří vědomí, že jej nemají rádi, adítě se zatvrdí.

Podobně lze řešit mnoho dalších situací. Zásadní je, zda výchovný styl uplatňovaný rodiči poskytuje dostatek pestrých výchovných prostředků kadekvátním reakcím na vzdor dítěte azda vdůsledku (např. nevhodným výchovným postupem) rodiče vznik panovačnosti sami nepodporují (blíže kap. 3).

Zhlediska vývoje panovačnosti lze souhlasit sJiřinou Prekopovou, že kritickým úsekem pro vznik panovačnosti je období od pátého měsíce po narození dítěte. Dítě zkoumá okolní svět, ověřuje si dosah svých možností, zkušenost zmanipulace sjednou věcí přenáší na věc jinou. Zároveň zakouší první hranice aomezení, první reakce dospělých na své pokusy. Od prvního roku začíná rozeznávat reakce rodičů na své aktivity, vidí radost rodiče, vidí úlek irozzlobení. To představuje důležitý moment, který se vpozdějším věku promítá do pochopení oddělení vztahu mezi „ty“ a„já“. Při zdravě nastavovaných hranicích jsou tyto projevy dospělých pro dítě zásadní součástí sociální interakce.

Nastavení hranic vytváří pro dítě pocit bezpečí, apokud dítě dostatek bezpečí necítí, snaží se tuto potřebu nějak kompenzovat, nejčastěji tak, že začíná ovládat okolní svět. Ke konfliktům dochází vokamžiku, kdy se rodiče dostanou na mez svých možností vyhovět dítěti (jsou vyčerpaní) nebo se dítě střetne spožadavky jiného výchovného prostředí, kde hranice existují. Tím, že dítěti možnost ovládat svět odebereme, dostává se dítě do silné dekompenzace (tzn. že zažívá pocit akutního selhání fungujících mechanismů), ztrácí jistotu, cítí se velmi ohrožené. Toto ohrožení spouští výrazné obranné mechanismy, mobilizují se síly na zajištění bezpečí, dochází kvolbě nových prostředků kzajištění pocitu bezpečí ajedním znich je nejčastěji agresivita. Vokamžiku, kdy tento nový mechanismus vede kzískání původní kontroly nad okolím, dítě vítězí aprvní projevy panovačnosti se tak výrazně upevňují.

1.1Projevy panovačnosti vrodině

Vrodině se spanovačnými projevy dítěte setkávají rodiče jako první. Velmi důležité je, nakolik vrodině funguje proces zdravé reflexe asebereflexe, nakolik jsou rodiče zdatnými pozorovateli více či méně ovlivnění subjektivními faktory, které mohou ztížit včasné rozpoznání panovačnosti (blíže kap. 5).

Mezi počáteční projevy patří vynucování si pozornosti apřítomnosti rodičů dle chuti dítěte, dále pak sebeprosazování ujídla, při oblékání, při hře, vobchodě. Postupně se panovačné projevy, pokud nejsou včas výchovně řešeny, rozšiřují ina další oblasti rodinného života – návštěvy, sportovní akulturní aktivity, setkání spřáteli/rodinou, plnění školních povinností.

Příklady zpraxe

„Holčička na pískovišti určuje, co kdo bude dělat, kdo jí má co půjčit. Rodiče přihlíží achrání ji, aby jí nikdo nehodil písek do vlasů nebo se jí nedotkl. Vten okamžik okřikují všechny ostatní. Chování své dcery vůči ostatním přehlížejí nebo argumentují, že je to přece dítě…“

„Ještě jako učitelka nepracuji, pracuji vobchodě adoplňuji si vzdělání. Vidím vobchodě různé reakce dětí irůzné reakce rodičů. Některé děti, když nedostanou, co chtějí, si lehnou na zem, kopou nohama, křičí, dokud to nedostanou – někteří rodiče jim to bohužel koupí. Vidím ale ijiné reakce rodičů – snahu vysvětlit to dítěti, jasné odmítnutí, že nejde mít vše, že se to koupí příště. Je iřada rodičů adětí, kteří celou situaci vyřeší naprosto vklidu.“

„Byla jsem svědkem situace na hřišti, kdy maminka řekla dítěti, aby půjčilo bábovičku druhému dítěti. Dítě nechtělo, matka opakovaně prosila, vysvětlovala, proč je hezké něco někomu půjčit. Dítě bylo zatvrzelé. Matka byla neúspěšná, nepodařilo se jí situaci vyřešit.“

1.2Projevy panovačnosti vmateřské škole

Mezi typické projevy panovačných dětí vmateřské škole patří to, že určují, sjakou hračkou si kdo bude hrát, ským si ostatní děti budou hrát, velmi často si vynucují pozornost, ato ifyzicky. Když není podle nich, vyvíjejí agresivitu nejen vůči dětem, ale ivůči materiálnímu vybavení – kopou do židliček, házejí hračkami nebo je rozbíjejí, trhají pracovní listy. Vůči dospělým se chovají zpupně auraženě.

Panovačné děti nebývají ostatními dětmi oblíbené. Řada dětí (zvláště těch tichých) se svých panovačných vrstevníků bojí, úzkostnější děti odmítají do mateřské školy dokonce chodit, někdy unich můžeme zaznamenat iprojevy psychosomatických obtíží.

Je velmi důležité, aby učitelé vmateřské škole panovačné chování dítěte nebrali na lehkou váhu avedli děti kdodržování srozumitelně nastavených hranic. Bohužel často ze strany pedagogů mateřských škol slýchávám stesky, že rodiče takových dětí obtížně spolupracují, argumentují silnou osobností dítěte, nutností nechat mu dostatečný prostor pro vyjádření.

Odborné okénko

Zde bych moc ráda požádala všechny rodiče, kteří mají podobný názor, aby se zamysleli nad tím, že iostatní děti potřebují pro svůj rozvoj prostor aže zasahování do prostoru druhých jen proto, abych mohl růst bez omezení, není zdravé pro vývoj žádného jedince. Respekt kzákladním hranicím nikomu neublíží, je důležitou součástí budování prosociálních dovedností av budoucnu umožní jejich dítěti, aby se dobře začlenilo do sociální skupiny, aby vní dokázalo kooperovat acítilo se šťastné.

Příklady zpraxe

„Měli jsme ve školce holčičku, pořád se urážela, vynucovala si hračky apracovní pomůcky ostatních. Když nebylo po jejím, odmítala jíst, držela hladovku celý den.“

„Holčička vmé třídě má velmi panovačnou povahu – když se jí něco nelíbí, začne se vztekat, dupat nohama, nahlas křičí.“

1.3Projevy panovačnosti vzákladní škole

Projevy panovačnosti ve škole mají dvě roviny. Zatímco udětí předškolního věku je panovačnost častěji projevována vůči vrstevníkům, udětí základní školy se začíná projevovat ivůči dospělým – tedy učitelům adalším nepedagogickým pracovníkům (školník, kuchařky, uklízečka).

Panovačné děti narušují svým chováním celkovou atmosféru vtřídní skupině, nemají příliš kamarádů. To může sekundárně vést ktomu, že upoutávají nevhodně pozornost imimo situace, kdy se díky panovačným vlastnostem ujímají dominantního postavení.

Vpraxi se také můžeme setkat stím, že ikdyž si okolí myslí, že tyto děti šikanují své okolí (mám nyní na mysli šikanu jako rizikový jev), mohou být šikanované ony. Sociálně zdatní spolužáci brzy „vytipují“ spouštěče, faktory, které panovačnost spolehlivě vyvolají, avyprovokují tak různé situace, vnichž panovačný spolužák opakovaně selhává.

Některé panovačné děti prosazují své názory azáměry ivůči učitelům. Diskutují snimi ozadání, znevažují kompetence učitele, odmítají reagovat na jakékoliv snahy učitele, dokud není po jejich. Často své požadavky formulují slovy: „Já ale chci, aby…“, „Tohle dělat nebudu, to mě nebaví“, „Stímhle spolužákem nebudu spolupracovat“, „Takhle nám to nevysvětlujte, nejsme malé děti“.

Sprojevy panovačnosti se můžeme ve školním prostředí setkat také udětí smimořádným nadáním.

Příklady zpraxe

„Ano, setkala jsem se panovačným dítětem, ale nepojmenovávám je tak. Šlo ochlapce, byl vychováván jako budoucí ředitel firmy, rodiče to veřejně přiznávali, že bude nástupcem otce, musí tedy mít vůdčí vlastnosti.“

„Měla jsem na táboře sedmiletou panovačnou holčičku zbohaté rodiny, kterou tam rodiče uklidili. Jedináčka! Dirigovala všechny.“

„Pracuji na druhém stupni atam už moc panovačných dětí není.“

„Máme panovačného chlapce ve třídě, podle ergoterapeutky, která sním pracuje, je také panovačný. Maminku vnímáme jako manipulátorku. Nastavili jsme hned od začátku pravidla, znichž neuhýbáme. Při záchvatech vzteku následujících po situaci, kdy nikdo nevyslyší příkazy dítěte, se dítě překlopí do lítosti. Snažíme se sním mluvit, posilovat situace, které se výchovně daří, vnichž chlapec pravidla dodržuje.“

„Mám dlouhodobou zkušenost spanovačným dítětem. První reakce na nepřijetí jeho názoru byly vždy velmi bouřlivé, vždy vyvstal hysterický záchvat, dítě odmítalo dělat cokoliv jiného, křičelo, plakalo, ničilo věci kolem sebe. Zvolili jsme vlídnou, ale stručnou komunikaci, neustoupili jsme zpožadavku. Vdelším časovém úseku se podařilo (stále stejným způsobem) dosáhnout toho, že dítě požadavek přijalo. Přetrvávají drobné slovní komentáře – nechce se mi to dělat, příště to stejně dělat nebudu…“

„Žákyně primy osmiletého gymnázia je ve všem bezmezně podporovaná rodiči – ti jí plní každé přání. Pokud se žákyni něco nedaří, vše za ni řeší – např. nezvládala pobyt na adaptačním kurzu, přijeli pro ni, křičela na ně do telefonu. Pobyt vkolektivu komentuje se slovy: „Na tohle nemám, tady nebudu, stěmahle blbama se přece nebudu kamarádit…“ Ostatním vše zošklivuje právě těmi negativními komentáři. Současně je zřejmé, že má extrémně vysoké sebevědomí, vše umí nejlíp. Když se jí něco nedaří, mohou za to ostatní, to oni pokazili její výkon.“

„Máme takového panovníka ve třídě. Pořád přikazuje, nereaguje na podněty, které jsou předkládány. Dělá si vše po svém. Pokud dostane, co chce, emoce apocity se zmírňují, začíná komunikovat.“

„Chlapec vyrůstal bez otce, avždy když se mu něco nelíbilo či nechtělo, tak se se všemi hádal. Byl zvyklý, že když matce řekl, že nechce něco dělat, tak nemusel. Postupem času pochopil, že ve škole mu neustoupíme aje potřeba pravidla dodržovat. Evidentně to chtělo pevnou ruku. Vmé výuce chlapec problémy nedělá, jiným učitelům ale stále rozkazuje.“

„Máme takové dítě vkolektivu. Neustále diriguje ostatní, snaží se diktovat podmínky iučitelům. Neustále diskutuje aobhajuje své potřeby. Po jakékoliv kritice své osoby se uráží.“

„Dívka smimořádným nadáním as disociativní poruchou vysvětluje vrámci psychologického sezení své obtíže auzavírá je otázkou, zda se vůbec psycholog orientuje vuvedené diagnóze, jestli oní vůbec někdy slyšel.“