LEDA

Translation & Epilogue © Dagmar Steinová, 2022

© LEDA spol. s r. o., 2022

ISBN 978-80-7335-782-5

Obsah

LOĎ PŘIPLOUVÁ

O LÁSCE

O MANŽELSTVÍ

O DĚTECH

O DÁVÁNÍ

O JÍDLE A PITÍ

O PRÁCI

O RADOSTI A ŽALU

O DOMECH

O ODĚVECH

O KUPOVÁNÍ A PRODÁVÁNÍ

O ZLOČINU A TRESTU

O ZÁKONECH

O SVOBODĚ

O ROZUMU A VÁŠNI

O BOLESTI

O SEBEPOZNÁNÍ

O UČENÍ

O PŘÁTELSTVÍ

O MLUVENÍ

O ČASU

O DOBRU A ZLU

O MODLITBĚ

O POTĚŠENÍ

O KRÁSE

O NÁBOŽENSTVÍ

O SMRTI

NA ROZLOUČENOU

CHALÍL DŽIBRÁN, NEBO Kahlil GIBRAN?

LOĎ PŘIPLOUVÁ

Mustafa, vyvolený a milovaný, úsvit vlastního dne, čekal dvanáct let ve městě Orfalese na loď, která se měla vrátit, aby ho odvezla zpět na ostrov, kde se narodil.

A ve dvanáctém roce, sedmého dne měsíce jelúl, měsíce sklizně, vylezl na kopec za městskými hradbami a pohlédl k moři; i spatřil, jak se lehkou mlhou blíží loď.

Tu se otevřela brána jeho srdce a jeho radost se rozletěla daleko po moři. Zavřel oči a v tichu duše se modlil.

Když však sestupoval z kopce, přepadl ho smutek, i pomyslel si v srdci:

Jak mohu odejít v míru a bez žalu? Ne, neopustím toto město s duší nezraněnou.

Předlouhé bolestné dny jsem strávil v jeho zdech, nekonečné byly mé osamělé noci; kdo dokáže bez lítosti opustit vlastní bolest a vlastní osamělost?

Příliš mnoho úlomků ducha jsem rozsel v těchto ulicích, příliš mnoho dětí mé touhy kráčí ve své nahotě po těchto kopcích, nemohu od nich odejít bez tíhy hlubokého bolu.

Dnes neodkládám šat; vlastníma rukama si rvu kůži z těla.

Nezanechávám za sebou mysl, leč srdce, jemuž hlad a žízeň dodaly líbeznosti.

Leč nemohu déle otálet.

Moře, jež všechno k sobě povolává, volá i mne, a já se musím nalodit.

Neboť kdybych zůstal, byť by čas v noci planul, ztuhl bych a zkrystalizoval a byl bych připoután k této zemi.

S radostí bych s sebou vzal vše, co je zde. Ale jak bych mohl?

Hlas neunese jazyk ani rty, které ho obdařily křídly. Musí sám vyhledat svůj prostor.

A orel musí vzlétnout ke slunci sám, bez svého hnízda.

Když došel na úpatí kopce, znovu se obrátil k moři a spatřil, jak jeho loď připlouvá k přístavu, a na její přídi viděl námořníky, lidi jeho země.

A jeho duše k nim volala a on pravil:

Synové mé prastaré matky, co plujete po vlnách, přečasto jste pluli v mých snech. A nyní přicházíte, když bdím, což je můj ještě hlubší sen.

Jsem připraven odejít a moje dychtivost čeká s napjatými plachtami na vítr.

Jen ještě jednou vdechnu tento poklidný vzduch, jen ještě jednou s láskou pohlédnu zpět,

a pak již budu stát mezi vámi, námořník mezi námořníky.

A ty, nekonečné moře, spící matko,

která jediná znamenáš mír a svobodu pro řeku i potok,

jen ještě jedním zákrutem proteče tento potok, jen ještě jeden šelest se ozve na této mýtině,

a pak přijdu k tobě, nekonečná krůpěj v nekonečném oceánu.

A jak kráčel dál, spatřil z dáli muže a ženy, kteří opouštěli pole a vinice a spěchali k městským branám.

A zaslechl, jak jejich hlasy volají jeho jméno, jak pokřikují od pole k poli a sdělují si, že připlula jeho loď.

I řekl si:

Což bude den loučení dnem shromáždění?

A stane se, že můj večer byl ve skutečnosti mým úsvitem?

A co dám člověku, který opustil pluh uprostřed brázdy, či jinému, který zastavil kolo SVÉHO lisu na víno?

Stane se snad mé srdce stromem obtěžkaným ovocem, abych je mohl očesat a všechny jím obdarovat?

A vytrysknou snad má přání jako prameny, abych naplnil jejich číše?

Jsem snad harfou, jíž by se mohla dotknout ruka Všemohoucího nebo flétnou, jíž by mohl procházet jeho dech?

Jsem hledačem ticha, a jaké poklady jsem v tichu nalezl, abych je mohl bez váhání rozdávat?

Pokud je tento den dnem mé sklizně, na kterém poli jsem zasel sémě a v jaké zapomenuté době?

Pokud vskutku pozvednu lucernu na znamení uctívání, nebude v ní hořet můj plamen.

Lucernu pozvednu prázdnou a temnou,

a strážce noci ji naplní olejem a rovněž ji zažehne.

To vše vyjádřil slovy. Leč mnohé, skryté v jeho srdci, zůstalo nevyřčeno. Neboť on sám nedokázal to hluboké tajemství vyslovit.

Když potom vstoupil do města, všichni lidé mu vyšli v ústrety a volali jakoby jediným hlasem.

A starší obce předstoupili a pravili:

Ještě od nás neodcházej.

Byl jsi polednem v našem soumraku a tvé mládí nám poskytlo sny, abychom mohli snít.

Nejsi v našem středu cizincem, ba ani hostem, jsi naším synem a synem převelice milovaným.

Ještě nepřipusť, aby naše oči dychtily po tvé tváři.

A kněží a kněžky pravili k němu:

Nechť nás nyní nerozdělí mořské vlny, nechť se léta, která jsi strávil mezi námi, nepromění ve vzpomínku.

Kráčel jsi mezi námi jako duch a tvůj stín padal na naše tváře jako světlo.

Převelice jsme tě milovali. Naše láska však byla beze slov a halily ji závoje.

Leč nyní k tobě hlasitě volá a chce před tebou stanout s odhalenou tváří.

Tak tomu bylo od nepaměti, že láska poznává svou hloubku až v hodině loučení.

Přistupovali k němu i další lidé a naléhavě ho prosili. Leč on jim neodpověděl. Pouze sklonil hlavu, a tak nejblíže stojící viděli, jak mu na hruď padají slzy.

On pak s veškerým lidem pokračoval k velkému prostranství před chrámem.

I vyšla ze svatyně žena, která se jmenovala Mitra. A byla to vědma.

Pohlédl na ni s hlubokou něhou, vždyť právě ona ho jako první vyhledala a věřila v něho, když byl v jejich městě pouhý den.

Pozdravila ho a pravila:

Proroku Boží, hledající nejvyšší dokonalost, dlouho jsi pátral v dálavách po své lodi.

Nyní tvá loď připlula a tobě je dáno odejít.

Převelice toužíš po zemi svých vzpomínek, po sídle svých nejsilnějších tužeb; naše láska tě nespoutá a naše potřeby tě nezadrží.

Leč než nás opustíš, žádáme tě, abys k nám promluvil a podělil se s námi o svou pravdu.

My ji pak předáme našim dětem, ty zase svým dětem, takže nikdy nezahyne.

Ve své osamocenosti jsi sledoval naše dny a když jsi bděl, naslouchal jsi lkaní i smíchu našeho spánku.

Nyní nám tedy odhal, jací jsme, a pověz nám vše, co ti bylo zjeveno o tom, co leží mezi zrozením a smrtí.

I odpověděl:

Lidé orfalští, o čem jiném bych mohl hovořit než o tom, co v tuto chvíli zmítá vaší duší?