LEDA 2022

Z angličtiny přeložil Aleš Valenta

First published by Simon & Schuster, Inc. in 2020

Copyright © 2020 by Christopher Caldwell

Translation © Aleš Valenta, 2022

Cover © René Senko, 2022

© LEDA, spol. s r. o., 2022

ISBN 978-80-7335-807-5

Obsah

Část I

Revoluce šedesátých let

Kapitola 1

Rok 1963

Zavraždění Kennedyho

Kapitola 2

Rasa

Zákon o občanských právech

Svoboda sdružování

Co si mysleli bílí, že získávají?

Co si mysleli černí, že získávají?

Nikoli občanská, ale lidská práva

Počátky afirmativní akce a politické korektnosti

Kapitola 3

Pohlaví

Válečná generace a její selhání

Mystika ženství a mužský sexismus

Playboy a mužská sexualita

Gloria Steinemová, kapitalismus a třída

Roe v. Wade a Nejvyšší soud

Naše těla, my sami

Ústavní dodatek o rovných právech

Kapitola 4

Válka

Vietnamská válka, záležitost establishmentu

Slabý týl Ameriky

Vietnamská válka a třídní problém

Kontrakultura

Zdroje moci generace baby boom

Obroda, nebo úpadek?

Část II

Nová ústava

Kapitola 5

Dluh

Kontrakultura ve středním věku

Reaganismus: generační příměří

Reaganomika: politická strategie

K nákupu čeho měl dluh sloužit?

Imigrace, nerovnost a dluh

Imigrace a selhání demokracie

Měnící se duch občanských práv

„Barevní“ a „Afroameričané“

Imigrace a nerovnost

Zápas o novou elitu

Kapitola 6

Diverzita

Počítače: homogenizace, dehumanizace, atomizace

Příměří s technologiemi

Postmodernismus: autenticita banánové republiky

Případ Bakke: počátky diverzity

Svátek Martina Luthera Kinga

Vzorová likvidace Al Campanise

Politická korektnost

Diverzita a Pax Americana

Válka o duši Ameriky

Heather má dvě maminky: rozmach diverzity

Kapitola 7

Vítězové

Outsourcing a globální cenové řetězce

Zpolitizované půjčky a finanční krize

Občanská práva jako záležitost vládnoucí třídy

Google a Amazon: vlády ve stadiu zrodu

Eliot Spitzer, Edward Snowden a dozor nad společností

Kultura internetových mogulů

Afinita mezi vyspělou technikou a občanskými právy

Vzrůst filantropie

Obama: vládnutí bez vlády

Pošťouchnutí a behaviorální ekonomika

Od práv homosexuálů k jejich sňatkům

Windsor: konvergence elit

Případ Obergefell: triumf skutečné ústavy

Kapitola 8

Poražení

Vzestup Tea Party

Úpadek bílé Ameriky

Rasa jako náplň kultury

„Negr“ a nadvláda bělochů

Margaret Seltzerová, Rachel Dolezalová a bílá démoničnost

Mužnost a zločinnost

Povstání ve Fergusonu

Black Lives Matter

Vzpoura na Yaleově univerzitě

„Kdo jsme jako Američané“

Bibliografie

Poznámky na konci

Část I

Revoluce šedesátých let

Kapitola 1

Rok 1963

V polovině šedesátých let, kdy se prosperita klamně jevila jako cosi trvalého, se nejenergičtější a nejvíce ideologicky cítící vůdci pokusili zreformovat Spojené státy ve spravedlivějším a lidštějším duchu. Sdružili se za tímto účelem do rozličných volně spjatých křižáckých výprav na poli morálky, jejichž modelem se stalo hnutí za občanská práva, vrcholící roku 1964 zákonem o občanských právech. Ženy nastupovaly do zaměstnání a rolí, které bývaly vyhrazeny mužům. Sexuální záležitosti se vymanily z pout tradice a falešného studu. Imigranti, o které předtím nikdo nestál, byli vítáni, a dokonce povoláváni. Na obou stranách zápasu o vietnamskou válku formulovali myslitelé a politici ctižádostivé plány na využití americké moci.

Většina lidí, kteří dospěli později, odpoví na otázku, jaká byla šedesátá léta, výčtem těchto kruciát strukturovaným tak, aby vyniklo morální hrdinství oné doby. To je zcela přirozené. Z hlediska dvou generací poskytly „šedesátky“ řád každému aspektu národního života ve Spojených státech – stranické politice, pravidlům správného chování na veřejnosti, oficiální morálce.

Tato kniha pojednává o krizích, z nichž vzešel řád šedesátých let, o prostředcích, jimiž byl udržován, a o rozporech v jeho podstatě. O rozporech, které přivedly při prezidentských volbách v roce 2016 většinu pracujících Američanů k názoru, že nový řád není darem, nýbrž neštěstím.

Zavraždění Kennedyho

Éra šedesátých let začala relativně náhle, přibližně v době zavraždění prezidenta Johna F. Kennedyho v roce 1963. Američané právem tvrdí, že po smrti Kennedyho se všechno změnilo. Během několika měsíců došlo k patrnému posunu v populární hudbě. Rok a půl před Kennedyho zastřelením byla hitem číslo jedna pomalá instrumentálka britského klarinetisty Ackera Bilka Stranger on the Shore. Rok a půl po atentátu došlo v San Francisku k prvním společným vystoupením hudebníků Jefferson Airplane, Grateful Dead, Big Brother, The Holding Company a četných dalších bluesových a folkrockových kapel, jejichž členové běžně užívali drogy.

To ale neznamená, že atentát způsobil kulturní převrat desetiletí. Již před Kennedyho smrtí byla vydána kniha Thomase Kuhna The Structure of Scientific Revolutions (srpen 1962; česky Struktura vědeckých revolucí, 1997), jež radikálně otřásla představami o solidnosti vědy a mnoha sociálními a politickými hypotézami, které z ní vycházely. V září 1962 vydala Rachel Carsonová pojednání o pesticidech Silent Spring (Tiché jaro) a v únoru 1963 zaútočila Betty Friedanová v knize The Feminine Mystique (česky pod týmž názvem 2002) na to, co považovala za prázdnotu poklidné existence hospodyněk. Něco viselo ve vzduchu.

Na obzoru se již rýsovaly konflikty kvůli rasové integraci a válce ve Vietnamu, které nejvíce přispějí k formování amerických šedesátých let. V říjnu 1962 vypukly pouliční bouře ve snaze vynutit si praktickou realizaci rozhodnutí Nejvyššího soudu, aby segregovaná univerzita Mississippi přijala svého prvního černého studenta Jamese Mereditha. Poslední léto Kennedyho života skončilo bezprecedentním pochodem na Washington, jehož se účastnilo 200 000 občanskoprávních aktivistů. Tři týdny před dallaským atentátem na Kennedyho došlo ve Vietnamu k převratu, jejž Kennedy posvětil a při němž byl svržen a posléze zavražděn vietnamský prezident Ngo Dinh Diem.

Kennedyho smrt se nicméně stala mohutným impulsem k urychlení již probíhajících změn. Lidé často reagují na politickou vraždu jakýmsi kolektivním instinktem v podobě masivní posmrtné odplaty. Budují zavražděnému vůdci pomyslný pomník tím, že trvají na radikalizované verzi jeho postojů (anebo jí alespoň přizvukují), resp. jakési kongeniální karikatuře názorů, které jsou mu připisovány. Podobný případ, který Američané důvěrně znají, nastal po zavraždění Abrahama Lincolna v roce 1865, kdy země přijala ústavní reformy v daleko širším pojetí, než zamýšlel samotný Lincoln: nejenom třináctý dodatek o zrušení otroctví, ale také obsáhlý čtrnáctý dodatek s obecnějšími a velmi pružnými zárukami práv a výhod občanství.

Něco podobného se odehrálo v šedesátých letech. Stát blahobytu expandoval programy lékařské péče (Medicare) a lékařské pomoci (Medicaid), rozsáhlou mobilizací mladých mužů do vietnamské války, ale především zákony o občanských a volebních právech. To vše byly jakési pomníky zavražděnému vůdci, rychle schválené v letech 1964 a 1965 národem, procházejícím deliriem celonárodního smutku. Kennedyho nástupce Lyndon B. Johnson si dokázal osvojit ideje občanskoprávní legislativy, v měsících před atentátem váznoucí a slábnoucí, a naplnit je obsahem daleko jednoznačnějším, než jaký by si Kennedy uměl představit.

Ideologie občanských práv, zvláště když dostala formu zákona, se naprosto neočekávaně stala modelem pro celý nový systém permanentní politické reformy. Úsilí o spravedlnost a lidskost si vynucovalo širší pojetí těchto principů. Rasová integrace přerůstala do všeobsáhlé ideologie diverzity. Od osvobození žen vedla cesta k úvahám, co znamená být ženou (a posléze i mužem). Imigrace vyvolala přehodnocování podstaty toho, co znamená americká příslušnost: je loajalita Američana vázána primárně k jeho zemi, nebo existují důležitější formy věrnosti? Jakmile v roce 1989 zkolaboval komunismus, antikomunistická vojenská dobrodružství ustoupila úvahám o roli Spojených států jako garanta světového míru a celosvětové prosperity, jako státu, jehož úkolem je podporovat a vynucovat si dodržování etického kódu nového mezinárodního řádu, někdy nazývaného globální ekonomika.

Celé toto hnutí mělo v sobě cosi neodolatelného. Morální prestiž a praktické zdroje, které měly americké vládnoucí elity k dispozici, jednalo-li se o nový společenský řád, byly téměř nevyčerpatelné. Vůdci mohli spoléhat nejen na hněv a rozhodnost po Kennedyho smrti, ale i na vojenské a hospodářské impérium, jež po druhé světové válce Spojené státy vybudovaly, na organizační vědomosti, nahromaděné v jejich korporacích a nadacích, na prudký růst porodnosti, jenž na konci 20. století vyústil do mohutného lidského potenciálu, v americké společnosti za mírových časů bezprecedentního, a konečně i na sebevědomí, které vyrůstalo ze všech těchto okolností.

Ale reformy šedesátých let včetně těch, které Američané nejvíc zbožňují a z nichž čerpají část své národní identity, si vyžádaly náklady, jejichž výše vyráží dech – v penězích, svobodě, právech a v sociální stabilitě. A co hůř – tyto náklady dopadly na jednotlivé sociální třídy a generace nanejvýš nerovnoměrně. Mnozí Američané si kvůli nim pohoršili. Hospodářská nerovnost dosáhla úrovně nevídané od doby monopolistů 19. století. Rozsah aktivit svěřených vůdcům společnosti umožnil mocenským elitám, aby neustále expandovaly a – jak nyní pozorujeme – nebezpečně odsouvaly stranou nejen překážky, ale i občany, kteří se s nimi ideově rozcházejí.

V průběhu desetiletí náhle vyšlo najevo, že co se v roce 1964 jevilo jako pouhá ambiciózní reforma, je něčím víc. Změny v šedesátých letech, jejichž jádro spočívalo v občanských právech, nebyly jen velkým novým článkem ústavy. Získaly charakter konkurenční ústavy, s níž se originál často fundamentálně rozcházel, a tato neslučitelnost se stupňovala s budováním režimu občanských práv. Mnohé z toho, co v poslední době označujeme jako „polarizaci“ nebo „absenci dobrých mravů“, je něčím mnohem horším. Je to nesoulad v otázce, která z oněch dvou ústav má mít přednost: de jure konstituce z roku 1788, s veškerými tradičními formami jurisprudenční legitimity a staletími americké kultury v jejích základech, anebo skutečná konstituce z roku 1964, jež postrádá tento tradiční typ legitimity, ale těší se téměř jednomyslné podpoře právnických elit, odborníků na vzdělání v oblasti občanských práv a vášnivé loajalitě těch, kteří ji chápou jako osvobození. Tématem této knihy je rostoucí nezbytnost, aby si občané zvolili mezi těmito dvěma řády, jakož i ničivý konflikt, do něhož se kvůli tomu celá země dostává.

Kapitola 2

Rasa

Zákon o občanských právech – Svoboda sdružování – Co si mysleli bílí, že získávají? – Co si mysleli černí, že získávají? – Nikoli občanská, ale lidská práva – Počátky afirmativní akce a politické korektnosti

Hned v prvních dnech šesté dekády 20. století se objevila publikace, která znamenala vědeckou událost. V lednu 1960 připravilo nakladatelství Harvardovy univerzity Belknap Press nové vydání knihy Narrative of the Life of Frederick Douglass (Vyprávění o životě Fredericka Douglasse, 1845), jejímž editorem byl historik Benjamin Quarles, profesor na Morgan State University v Marylandu.1

S ohledem na to, jak dnes ční Douglassova postava nad americkou kulturou, jak hojně se vyskytuje v osnovách středních škol a v muzejních expozicích, na poštovních známkách a v televizních dokumentech, bychom se mohli domnívat, že význam edice z roku 1960 spočíval v nové Quarlesově interpretaci klasické americké autobiografie. Avšak byli bychom na omylu, protože v roce 1960 byla tato publikace téměř neznámá. Douglassovy paměti, zabývající se jeho otrockými léty, nevyšly více než jedno století a od občanské války se o nich skoro nikdo nezmínil.2 O Douglasse, abolicionistického řečníka, vydavatele novin a diplomata, se zajímali historici 19. století. Ale jeho zápasy jakožto otroka neměly pro Američany v polovině 20. století žádný zvláštní význam.

Dnes je otroctví jádrem oficiální americké historie a rasa je ústředním konceptem oficiálního sebepochopení země. Nic takového před rokem 1960 neexistovalo. Po téměř celou americkou historii byl rasový konflikt chápán jako sled epizod – hanebných i slavných, na pozadí významnějšího příběhu o budování ústavní republiky. Od šedesátých let se ústavní republika občas jevila jen jako jakási soustava nástrojů k řešení zásadnějších problémů rasy a lidských práv.

Zákon o občanských právech

Jestliže šedesátá léta byla revoluční dobou, pak jádrem této revoluce se stala rasa. Černoši v jižanských státech se bouřili a ve spojení s hrstkou reformně smýšlejících bělochů po celé zemi organizovali demonstrace a pochody proti různým místním systémům, vybudovaným ve století po občanské válce s cílem oddělit černochy od bělochů. Bílí, kteří tyto systémy vytvořili a udržovali, je využívali k tomu, aby měli prospěch z místní ekonomiky.

Druhá světová válka posílila celoamerickou pospolitost a vystavila Jižany soužití s různorodou skladbou etnik evropského původu, žijících na severovýchodě a Středozápadě Spojených států, a seznámila Američany s problémy jiných regionů. (Ne však přímo s problémy jiných ras, neboť integrace v armádě nastala teprve roku 1948.) Dálnice, televize a korporátní expanze v padesátých letech fakticky znemožnily jakékoli části země, aby se izolovala. Systém rasové separace, známý jako Jim Crow Laws, ztratil mnoho ze své logiky, a s tím i sílu potřebnou k vynucování, zastrašování a kontrole.

Zákon o občanských právech z roku 1964, prosazený Lyndonem Johnsonem bezprostředně po Kennedyho smrti, měl zasadit systému Johna Crowa ránu z milosti, měl ukončit černošské pochody a ostré policejní zákroky v Mississippi a Alabamě, které televize divákům zprostředkovávala skoro každý týden. Zákon zakazoval rasovou diskriminaci u voleb (oddíl I), v hotelech, restauracích a divadlech (oddíl II), ve veřejných zařízeních od knihoven po plavecké bazény (oddíl III) a ve školách (oddíl IV).

To však nebylo vše. Zákon rovněž zmocňoval federální vládu, aby zreformovala a zrušila určité instituce, které překážely rasové rovnosti, a ustavila nové. Posílil federální komisi pro občanská práva (oddíl V), podřídil byrokratickému dozoru každou společnost či instituci, která dostala vládní peníze (oddíl VI), stanovil podmínky, za jakých budou firmy s více než patnácti zaměstnanci najímat pracovníky, a vytvořil novou prezidentskou agenturu, tzv. komisi pro rovné příležitosti v zaměstnání (Equal Employment Opportunity Commission, EEOC), jež měla pravomoc podávat stížnosti soudu, vést vyšetřování a nařizovat nápravná opatření. Tím vším zákon aktivizoval úředníky, právníky, intelektuály a politické agitátory, dodávaje jim odvahy, aby se stali „očima a ušima“, a dokonce i pěšáky boje za občanská práva.

Postupem času přibývalo institucí, které se dostávaly pod kontrolu zákona, až nakonec pod něj spadaly všechny. Přibývalo důvodů, proč někoho nebo něco obvinit z diskriminace. Nové občanskoprávní akty – zejména zákon o volebním právu (1965) a o spravedlivém bydlení (1968) – přinášely černochům nová práva a produkovaly novou byrokracii k jejich vynucování.

Hnutí za občanská práva přeměnilo zemi nejen ve smyslu ústavním, ale také kulturně a demograficky. Jen málokdo si dokázal představit způsoby, s jejichž pomocí se hnutí stalo nejmocnějším nástrojem domácího donucování, jaký kdy Amerika poznala. Právem jej lze označit za největší akci jakéhokoli druhu v americké historii. Svými náklady, které se vyšplhaly na mnoho bilionů dolarů, a časovým rozsahem více než padesáti let konkuruje – měřeno vloženou energií – osídlení Západu, budování transkontinentálních železnic a dálnic, zachování Pax Americana půl století po druhé světové válce či – když na to přijde – jakékoli z válek, které země vedla, zahraničních nebo občanských.

Na vrcholu těchto konfliktů se ve Spojených státech uskutečnily dva mohutné domácí politické programy, které mobilizovaly veřejné zdroje a pocity tak důkladně, že byly předloženy veřejnosti jako – dle termínu filosofa a psychologa Williama Jamese – „morální ekvivalent války“: válka proti chudobě v šedesátých letech a válka proti drogám v osmdesátých a devadesátých letech. Jednalo se však pouze o bojové fronty v širším zápase o mezirasové vztahy. Hlavním ideologickým dědictvím posledních padesáti let je reinterpretace celých amerických dějin a jejich smyslu ve světle rasového problému.

Vědec Derrick Bell popsal čtvrtstoletí od rozhodnutí Nejvyššího soudu ve věci Brown versus topecká školní správa ve věci desegregace škol (1954) jako „největší růst rasového uvědomění, jaký kdy země zažila“.3 Tento růst od té doby zesílil. Rasa je ta část lidské zkušenosti, v níž se americkým dětem dostává nejintenzivnější instruktáže. Podléhá jí vše – výuka literatury, studium válek či občanských záležitostí.

Postupně rasa nabyla náboženského významu a stala se absolutní morální hodnotou. Lze dokonce říct, že hnutí za občanská práva, na vládní i mimovládní úrovni, se stalo doktrinární institucí, srovnatelnou s tradičními církvemi v předdemokratické Evropě. A přece bylo ve způsobu, jímž se americká vláda pokoušela zformovat celou společnost – včetně nejintimnějších soukromých aktů – v duchu antirasové ideologie, něco nového, odpovídajícího polovině 20. století. Zrod této ideologie lze pozorovat ve způsobu, jakým si Quarles představoval mladého Fredericka Douglasse:

Přirozeně že Vyprávění se neobtěžuje vzít v potaz potíže spojené se zrušením otroctví. Něco takového by Douglass jednoduše smetl ze stolu. Přirozeně že Vyprávění neuznává žádné jiné nároky kromě nároků otroků. Problémy se sociální adaptací osvobozených otroků pro Douglasse neexistují, rovněž tak pro něj neexistují majetková práva jejich pánů či práva států. O těchto záležitostech se jednoduše odmítal bavit. Jeho úkol – jak on to viděl – spočíval v něčem jiném: vytrhnout lidi z jejich letargie a dohnat je k akci, a nikoli odhalovat důvody, proč by měli zůstat pasivní.4

Je pravda, že v letech před občanskou válkou nejen mladý Douglass, ale i abolicionisté z Nové Anglie, v jejichž okruhu se pohyboval, někdy promlouvali takto absolutistickým způsobem. Ale když Quarles v roce 1960 psal svůj komentář k Douglassově životopisu, tento postoj se dosud neprosadil. Do té doby vycházela většina historiků z přesvědčení, že absolutismus Douglasse a jemu podobných uspíšil krvavou občanskou válku v Americe a zbytečně zkomplikoval následnou obnovu. Je pravda, že zrušení otroctví stály v cestě mocné ústavní a sociální překážky, které znamenaly, že „vytrhnout lidi z jejich letargie a dohnat je k akci“ bylo velmi nebezpečné. Když Rutherford B. Hayes při převzetí prezidentského úřadu v roce 1877 ukončil okupaci Jihu a pokusy o reformu tamních rasových vztahů, neučinil tak ze zbabělosti či reakcionářství. Od konce občanské války, která si vyžádala 600 000 obětí, neuplynulo ještě ani deset let a celá země, dokonce i Sever, považovala obnovu za nepřijatelnou.5 Náklady na vyřešení amerického rasového problému se vyšplhaly tak vysoko, že voliči je odmítli zaplatit.

A tak když historik C. Vann Woodward popsal hnutí za občanská práva ve 20. století jako „druhou obnovu“,6 myslel to částečně jako varování, které však u pozdějších historiků a polemiků narazilo na naprosté odmítnutí. Podobni mladému Douglassovi „smetli jednoduše ze stolu“ názor, že udržet intoleranci na uzdě může být drahé. Až do voleb v roce 2016 se zdálo, že druhé obnově se daří lépe než první. Její instituce existovaly ještě po půl století.

Reformátoři šedesátých let nevynikali ani morálkou, ani hloubkou vhledu do problému. Jen málo Američanů nezažívalo při zmínce o segregaci pocity pokrytectví, skandálu či hanby. Dokonce i většina jižanských stoupenců segregace vždy chápala, že vládou podporovaná rasová nerovnost je v rozporu s americkými ústavními principy a představuje útok na principy křesťanství. Ti, kteří v polovině 20. století vystupovali proti segregaci, neměli nějaké zvláštní porozumění pro tuto záležitost. Nebyli ani statečnější, ani lidštější než řekněme Homer Plessy, který roku 1895 nastoupil v Louisianě do železničního vozu určeného jen bílým, aby zpochybnil segregační zákony, jež tento stát právě přijal.

Moderní občanskoprávní aktivisté se odlišovali od svých předchůdců v 19. století svou koncepcí moci a schopností s ní zacházet. Uspěli tam, kde jejich předkové selhali, jelikož si důvěřovali, když se uchylovali k nátlaku, a nedbali na to, že vkládají na bedra budoucích generací finanční břemena. A v neposlední řadě jevili ochotu riskovat platnost stávajících ústavních svobod, aby otevřeli prostor pro svobody nové.

A proč by neměli mít odvahu podstoupit toto riziko? Byli dědici civilizace, jež právě porazila totalitarismus na dvou kontinentech, produkovala čtvrtinu světového HDP a nyní vysílá rakety k průzkumu vesmíru. Tradiční jižanské způsoby se nesmiřitelně křížily s představou, kterou o sobě měli Američané poloviny 20. století – s představou civilizovanosti, modernosti, jemnosti. Segregace byla nečistá, středověká, založená na podvodu. Okres Fulton ve státě Georgia zabraňoval černochům volit, tím že od nich vyžadoval vyplnění dotazníku s třiceti položkami, nutil je absolvovat právní byrokratickou proceduru při změně bydliště v rámci okresu, uvést jméno státního revizora, vyjmenovat všechny soudce federálních okresních soudů ve státě a vědět, kolik hlasů má Georgia ve federálním volebním kolegiu.7 Samolibost a krutost systému, způsob, jímž trápil, ponižoval a demoralizoval své oběti, ba dokonce je týral a vyhrožoval jim, to vše budilo pohoršení nejen u černochů.

Reakce, jež se dostavila, byla nemilosrdná. Zákony o občanských právech a volebním právu zajistily permanentní nouzové pravomoci k rozdrcení falešné demokracie segregovaného Jihu. Obnášely dozor ze strany dobrovolníků, právní podporu a úřední donucování. Jednalo se zjevně o nový model federálního vládnutí s transformativní mocí. Zákon o občanských právech, důkladný a univerzální, namnoze umožňující obcházet zásadu dělení moci, se stal matricí pro podstatnou část americké politiky od šedesátých let, a to i v záležitostech, které neměly s rasou nic společného. Jeho účinnost spočívala na jistých hodnotových tvrzeních. Postavit se proti občanským právům tudíž znamenalo čelit veškeré morální ofenzívě americké vlády.

Svoboda sdružování

Spojené státy jsou dnes svobodnou zemí ve velmi odlišném smyslu ve srovnání se stavem existujícím v době mezi vládou George Washingtona a Johna F. Kennedyho.

Rozhodnutí Nejvyššího soudu Brown versus topecká školní správa, které jednomyslně nařizovalo desegregaci všech škol v zemi, nebylo jen přelomové, ale také neobvyklé. Vyznačovalo se stručností na hranici úsečnosti. Obě jeho části, bez poznámek a odkazů k obdobným případům, měly rozsah novinového článku. Spíš než o právní argumentaci se jednalo o soudní příkaz.

Soudci ignorovali záležitost, jíž věnovali většinu svých úvah: zda smyslem čtrnáctého dodatku ústavy, navrženého po skončení občanské války s cílem garantovat „stejnou ochranu zákona“, bylo povolit segregované školy. Místo toho si položili otázku, zda doktrína „oddělený, ale rovnoprávný“ užívaná k ospravedlnění školní segregace, mohla obstát v praxi.

Čtenáři následujících generací budou patrně překvapeni zjištěním, že soudci na tuto otázku odpověděli kladně, a to nejen ve vybraných případech, kdy se potlačují nehodící se důkazy, ale i u škol, které si ke své argumentaci vybrala Národní asociace pro povznesení barevného obyvatelstva (NAACP). Soudci došli k závěru, že „dotčené černošské a bělošské školy jsou s ohledem na budovy, obsah učiva, kvalifikaci, platy učitelů a jiné hmotné faktory“ rovnocenné, anebo se jejich situace vyrovnává. Zavrhli nicméně doktrínu „oddělený, ale rovný“ s odůvodněním, že kvůli „nehmotným faktorům“ a „hlediskům, která nelze objektivně změřit“, je „segregace zpravidla chápána jako znak podřadnosti černošské populace“.

Dokonce i mnohé vášnivé odpůrce segregace uváděl do rozpaků návrh soudců v případu Brown přepsat ústavu na základě vágních tvrzení o způsobu, jímž jsou věci „zpravidla interpretovány“. V článku, publikovaném koncem roku 1959, označil profesor Právnické fakulty na Harvardově univerzitě Herbert Wechsler soudní rozhodnutí v případě Brown jako „stanovisko, k němuž často přistupují s menší důvěrou ti, kteří ho chválí, než ti, kteří jej odsuzují“, což je nejeufemističtější možný způsob, jak označit určité rozhodnutí za mylné.8 Wechsler „ničivě“ detailním rozborem dokázal, že za předpokladu skutečného porozumění tomu, co mínili tvůrci čtrnáctého dodatku o zaručení práv a výhod občanství, by dané rozhodnutí v případu Brown nepřicházelo v úvahu. Rovněž tvrdil, že soudci se v případu Brown mýlili, když se přednostně soustředili na otázku rovnosti.

„Jádrem otázky“ segregace nebyla rovnost, nýbrž konflikty, do nichž upadala v souvislosti s přihlédnutím k prvnímu dodatku, týkajícímu se práva na svobodu sdružování. Tyto konflikty, jak Wechsler doložil, neměly jednoduché řešení:

Jestliže segregace popírá svobodu sdružování, integrace vnucuje sdružování těm, kterým je nepříjemné nebo je pro ně odpuzující… Předpokládáme-li situaci, kdy stát musí v praxi rozhodnout mezi odmítnutím sdružování těm, kteří si ho přejí, anebo jeho vnucením těm, kteří se mu vyhýbají, existuje neutrální základna pro formulaci stanoviska, že ústava požaduje, aby převážil nárok na sdružování?9

Wechsler se domníval, že takovou základnu nalezl. Z ústavního hlediska to bylo však řešení nahodilé a nejednoznačné. Verdikt v případě Brown poskytoval vládě pravomoc uvalit dozor na určité veřejné instituce v otázce rasismu. Jelikož škody, které zamýšlel napravit, sestávaly z „nehmotných faktorů“, zjevně neexistovala hranice, kde by se tento dozor měl zastavit. A jakmile zákon o občanských právech vnesl do soukromého sektoru předpoklad, že veškerá separace je v první řadě důkazem nerovnosti, implikovala desegregace zrušení staré svobody sdružování jako takové. Stejně jako předpoklad, že dvě rovnoběžky se mohou protnout, ruší celou euklidovskou geometrii, tak se odstraněním svobody sdružování z americké ústavy mění vše.

Od rozhodnutí v případě Brown neuplynulo ještě ani deset let, a filosof Leo Strauss vyslovil varování, že pokusy vykořenit diskriminaci se mohou zle vymstít. V improvizovaném rozhovoru o židovství a identitě pro Hillelovu nadaci na Chicagské univerzitě hovořil o obtížných podmínkách, v nichž musejí působit menšiny, a zejména Židé. Varoval před nebezpečím pokoušet se tento stav překotně změnit:

Liberální společnost stojí a padá s rozdílem mezi politickou sférou (státem) a společností, neboli s rozdílem mezi veřejnou sférou a soukromím. V liberální společnosti nutně existuje soukromá sféra, do níž nesmí státní legislativa zasahovat … liberální společnost nutně umožňuje, dovoluje, a dokonce posiluje to, co mnozí lidé označují jako „diskriminaci“.10

Strauss varoval, že pokušení podetnout diskriminaci u jejího kořene může napáchat více škody než užitku. „Zákaz jakékoli diskriminace bude znamenat zrušení soukromé sféry, popření rozdílu mezi státem a společností, jedním slovem likvidaci svobodné společnosti.“

Odchýlit se od intelektuálního konsensu ve prospěch rozhodnutí v případě Brown vyžadovalo od počátku značnou odvahu. Znalec problematiky prvního ústavního dodatku z Chicagské univerzity Harry Kalven jr. se pokusil zastřít vlastní pochybnosti chválou:

Jeden z nejvýraznějších rysů černošské revoluce spočíval v jejím téměř vojenském útoku na ústavu cestou strategie soudních sporů… Nečekalo se zde na náhodný a záhadný proces, jímž se spory nakonec dostávají k [Nejvyššímu] soudu. Spíš se spoléhalo na mobilizaci případů, načasování soudních sporů, hromadění právní matérie. Jednalo se o dokonalý případ využití demokratického právního procesu, jehož zasloužený úspěch dosáhl spektakulárních rozměrů. Jsem natolik tradicionalistou, abych chápal tento vývoj nikoli jako politický nátlak na Nejvyšší soud, jejž na něj reagoval jako politická instituce, ale spíše jako strategii chytit demokracii do pasti jejích vlastních pravidel.11

Svým specifickým esoterickým způsobem nás Kalven vyzývá pohlížet na revoluci v oblasti občanských práv jako na potenciální ústavní katastrofu. Ve které rozumné společnosti je „téměř vojenský útok na ústavu“ považován za cosi chvályhodného? Který poctivý politický činitel zneužívá „pravidel“ někoho druhého, aby ho chytil do pasti? Jestliže soudní rozhodnutí nevyrůstají „přirozeně“ ze standardních sociálních třenic ve společnosti, nýbrž jsou „vyráběna“ zainteresovanými stranami, neznamená to, že veškerá tradice právního přezkoumávání ztrácí svou legitimitu? A navíc v zemi, kde právníci musejí absolvovat náročná studia a výběr téměř cechovního rázu a kde se zainteresované strany patrně stanou jejími elitami?

Kalven implicitně přijímá, a to bez výhrad, argument, který kdysi dávno preferovali Jižané: že značná část sporů ohledně občanských práv vyústí v sudičství, hru se soudním systémem tvorbou uměle vytvářených případů. Podobné skrupule zjevně odpadly. Dnes je „inscenování“ soudních případů tak běžnou strategií aktivistických advokátů, že dokonce ani mnozí právníci netuší, že až do padesátých let byla všeobecně považována za jasný případ soudní korupce, a to nejen na Jihu.

Časopis Yale Law Journal vznesl podobné obvinění: tvrdil, že Národní asociaci pro povznesení barevného obyvatelstva bylo umožněno, aby v různých občanskoprávních případech převzala roli „soukromého generálního prokurátora“.12 NAACP nejen inscenovala případy, ale i předepisovala jejich průběh. Žalobci, kteří je měli vést, byli vybíráni na základě svých kladných postojů a své obratnosti.

Jako příklad může posloužit Rosa Parksová. Celá desetiletí se miliony školních dětí učí v rámci Měsíce černošské historie, že tato „unavená švadlena“ vyvolala bouři spontánních protestů, tím že si natáhla své nohy v bílém oddělení autobusu v Montgomery ve státě Alabama. Jenže skutečnost byla poněkud jiná. Pět měsíců před zahájením bojkotu autobusů v Montgomery navštěvovala Parksová highlanderskou lidovou školu v New Marketu ve státě Tennessee, kterou zřídil Kongres průmyslových organizací pro výcvik sociálních agitátorů. Byla mimořádně schopnou organizátorkou a jedním z intelektuálních vůdců NAACP v Montgomery.

Američané se v poslední době rádi chlubí, že Spojené státy jsou – na rozdíl od mnoha jiných národů, v nichž k sobě lidé přináleží na základě dědictví, historie a rasy – místem, k němuž může člověk patřit bez ohledu na svůj původ. V tom je kus pravdy, ale existuje důvod, proč většina zemí není mnohonárodnostní a proč většina z nich, jež se mnohonárodnostními pokusily stát, ztroskotala. Pokud společné dědictví schází anebo není uznáváno, tak jako v současných Spojených státech, veškerá pouta národní soudržnosti se sbíhají v ústavě. Jenže pak vzniká paradox: s rozbřeskem éry občanských práv se americká ústava, jediná věc, která umožňuje etnicky rozrůzněným národům žít pohromadě, stala objektem útoků.

Problém spočívá v tom, že práva není jednoduše možné „připojit“ k sociální smlouvě, aniž by došlo k její proměně. Založit nové svobody vyžaduje zničit jiné. Tato obtíž se stala jádrem nejstarších diskusí o občanskoprávní legislativě. V létě 1963, pár měsíců před Kennedyho smrtí, vzbudila pozornost veřejnosti jedna anekdota z debaty v Senátu. Senátoři, pohlížející s nedůvěrou na zákony o občanských právech, poznamenali, že „paní Nováková“, hypotetická vdova, která pronajímá pokoj ve svém domě kdesi na severu USA, by mohla zbankrotovat pod tíhou federálního dozoru a právního vynucování, pokud by si příliš vybírala své nájemníky.13 Senátorští stoupenci občanskoprávní legislativy se svým ustaraným kolegům vysmáli: samozřejmě že penzion, kterého se na rozdíl od hotelu nové zákony nebudou týkat, je „osobním“ vlastnictvím paní Novákové, s nímž si bude moct dělat, co uzná za vhodné.

Ale tento rozdíl nebyl tak zřejmý, jak tvrdili stoupenci občanskoprávní legislativy, a jistoty, které z něj měly vyplývat, se ukázaly být pochybné. V úvodním projevu před washingtonským pochodem z roku 1963 varoval A. Philip Randolph, organizátor odborové organizace stevardů lůžkových vozů, že „skutečná svoboda bude vyžadovat mnoho změn v politické a sociální filosofii národa. Mimochodem musíme rozbít představu, že majetková práva paní Novákové zahrnují právo ponížit mě kvůli barvě mé kůže. Posvátnost soukromého vlastnictví musí ustoupit před posvátností lidské osobnosti“. 14 Po přijetí zákona o občanských právech právě toto nastalo. Majetek se už jednoduše netěšil stejné míře ústavní ochrany jako doposud.

Totéž se týkalo tradičního chápání svobody sdružování. Segregacionistickému guvernérovi Floridy C. Farrisi Bryantovi se jej podařilo vystihnout jako něco, co sdílejí všichni Američané:

Všichni se shodneme na tom, že cestovatel má a měl by mít svobodu nekoupit, co nechce. Neubytuje se v motelu, jelikož se mu nelíbí město, jeho ráz či jeho jméno. Může zastavit a vejít dovnitř, a když spatří vlastníka, může se rozhodnout, že se mu nelíbí, poněvadž se mu nelíbí jeho knír, jeho přízvuk či jeho ceny anebo jeho rasa či další jeho zákazníci. Může se otočit a odejít z jakéhokoli důvodu nebo také zcela bezdůvodně. Proč také ne? Je svobodný. Totéž platí pro majitele nemovitosti. A jestliže má cestující právo nekoupit, protože se mu nelíbí majitelův knír, přízvuk, ceny, rasa, jiní zákazníci anebo z jakéhokoliv jiného důvodu, měl by mít majitel tutéž svobodu. Tak vypadá prostá spravedlnost a je kupodivu, že je možné ji zpochybnit.15

Takové argumenty budou zaznívat zpravidla ze strany segregacionistů. Progresivističtí politici se jen zřídkakdy obtěžovali sdělit bílým voličům, že výměnou za občanská práva se budou muset vzdát některých základních svobod, jež dosud považovali za zaručené. Jednalo se pochopitelně o delikátní záležitost, neboť bílá veřejnost vysílala smíšené signály, zda je pro ni likvidace segregace otázkou prvořadého významu.

Co si mysleli bílí, že získávají?

Nálady veřejnosti je těžké odhadnout. Mnozí běloši si zajisté přáli revoluci v oblasti občanských práv. V létě roku 1963 se většina (49 % : 42 %) vyjádřila, že souhlasí se zákonem, který „poskytne všem osobám – černým stejně jako bílým – právo být obsloužen na veřejných místech, jako jsou hotely, restaurace, divadla a podobná zařízení“.16 Toto právo se stane podstatou zákona o občanských právech z roku 1964, podepsaného Kennedyho nástupcem Lyndonem Johnsonem. Ale jak jsme již viděli, zákon zacházel mnohem dále a pět měsíců po jeho prosazení Kongresem vyhrál Johnson prezidentské volby nejvyšším rozdílem v dějinách Ameriky, když pro něj hlasovalo 61 % voličů.

Nezdá se však pravděpodobné, že Johnsonovo vítězství znamenalo voličskou podporu jeho zákonů, s přihlédnutím k téměř současně započavšímu trvalému celonárodnímu konzervativnímu obratu, jenž trval dvě desetiletí. V následujících volbách do Kongresu v polovině prezidentského období ztratili demokraté 47 mandátů, takže se masivní vítězství z roku 1964 jevilo spíše jako hold Kennedymu než jako ocenění Johnsona. Johnson interpretoval svou občanskoprávní legislativu právě jako takový hold a stejně postupoval ve většině otázek ještě nějaký čas po Kennedyho smrti. „Žádná řeč k jeho památce či jakákoli chvála nemůžou názorněji uctít odkaz prezidenta Kennedyho než vstupní pasáž zákona o občanských právech, za nějž tak dlouho bojoval,“17 prohlásil Johnson v projevu ke Kongresu pět dní po atentátu. „A zadruhé žádný náš čin nemůže vhodněji pokračovat v práci prezidenta Kennedyho než vstupní část daňového zákona, za který bojoval celý tento dlouhý rok.“

Gallupův ústav pro zjišťování názorů veřejnosti se počátkem šedesátých let pravidelně dotazoval Američanů, zda považují nastoupenou cestou integrace za „příliš rychlou“, „nedostatečně rychlou“ či „přiměřeně rychlou“.18 V srpnu 1963, měsíc po pochodu na Washington, při němž Martin Luther King pronesl svůj známý projev s výrokem „Sním o tom, že…“ (I have a dream), uvedlo 50 % Američanů, že země se pohybuje na cestě integrace „příliš rychle“, zatímco jen 10 % se přiklonilo k variantě „nedostatečně rychle“; poměr tedy činil 5:1. V lednu 1964, v průběhu diskuse o zákonu o občanských právech, klesl na hodnotu 2:1 (30 % : 15 %), ale v říjnu, v předvečer voleb, se přehoupl přes 3:1 (57 % : 18 %). Tento rozdíl už nikdy nezmizel.

Běloši byli v otázce rasy zmateni. Je zřejmé, že nechápali zákon o občanských právech jako zásadní ústavní záležitost. Tři týdny před prezidentskými volbami v roce 1964 jim Gallupův ústav položil následující otázku.

Někteří lidé tvrdí, že zákon o občanských právech, zaručující stejná práva pro černochy, by měl být od počátku striktně vynucován. Jiní říkají, že by se mělo postupovat spíše pozvolna a přesvědčováním. Jakému přístupu dáváte přednost?19

Co je to za otázku? Zákon byl již schválen a zaknihován. Završil měsíce trvající politickou kampaň, která směřovala k vyřešení staletého dědictví sporů a krveprolévání. A nyní se Gallup táže, zda by ho měl stát vynucovat? Ale tazatelé měli své důvody pro tuto otázku, neboť jen necelá čtvrtina Američanů ve skutečnosti chtěla, aby byl vynucován. Jejich odpověď vypadala takto:

23 % přísně vynucovat

62 % dát přednost postupnému a přesvědčovacímu způsobu

10 % záleží na okolnostech

6 % neví

Tyto reakce nebyly náhodné. Po volbách položila společnost pro výzkum veřejného mínění podobnou otázku (Jaké vládní politice v oblasti občanských práv dáváte přednost: striktnímu vynucování nového zákona o občanských právech, nebo jeho mírnému prosazování?) a dostala skoro identickou odpověď:20

19 % přísnému vynucování nového zákona o občanských právech

68 % mírnému prosazování nového zákona o občanských právech

13 % neví

Navzdory vší své upřímné podpoře desegregace Jihu odmítali běloši každý jednotlivý aktivistický krok směrem k desegregaci a každého jednotlivého aktivistu, který působil v jejím duchu. V roce 1961 byli v poměru 57 % : 28 % přesvědčeni, že demonstrace vsedě, kterou provozovali černí studenti v Severní Karolíně u okének na výdej obědů, a „jezdci svobody“, kteří okupovali segregované autobusy mezi Washingtonem, D.C., a New Orleansem, spíše „škodí“ než „napomáhají“ kauze občanských práv.21 V roce 1964, krátce před přijetím zákona o občanských právech, jen 16 % Američanů prohlásilo, že masové demonstrace pomohly věci rasové rovnosti, zatímco 74 % se domnívalo, že jí uškodily.22 Šedesát procent dokonce odmítalo pochod na Washington, přinejmenším ve dnech, které mu předcházely, kdežto pouze 23 % jej schvalovalo.23

Většina Američanů, liberálů stejně jako konzervativců, považovala rasový problém za cosi vzdáleného. Měl co do činění pouze nebo převážně s exotickou kulturou Jihu, kde měla segregace zákonný charakter. Problém se jim jevil skoro jako záležitost zahraniční politiky. Alan David Freeman, sociolog se zaměřením na rasové záležitosti, psal, jak se roku 1954 v páté třídě jedné newyorské školy dozvěděl o rozhodnutí v případě Brown: „Jasně si vzpomínám na reakci svého vlastního naivně liberálního vědomí… Nyní zákon naučí ty zlé Jižany, jak se mají chovat.“24

Z pohledu lidí v severních a západních státech USA nastala rasová harmonie dávno předtím. V srpnu 1962, před začátkem školního roku, uvedlo 83 % Američanů pro Gallupův ústav, že černoši v jejich společenství mají „tytéž příležitosti k dobrému vzdělání jako děti bělochů“.25 Ústav se na tutéž otázku dotazoval po celá šedesátá léta, přičemž se postoj bílých Američanů měnil jen málo. Koncem školního roku 1967–1968 prohlásilo 70 % dotázaných, že s černochy v jejich okolí se zachází „stejně jako s bílými“, a jen 20 % uvedlo, že černoši jsou vystaveni nepříliš dobrému nebo špatnému zacházení.26

Mimo Jih se běloši – jak se zdálo – domnívali, že bude snadné zbavit se segregace. Jako kdyby složitý a důmyslný systém rasového útlaku, který se formoval tři a půl století, mohl být demontován přes noc pomocí pouhé upřímné přátelskosti, aniž přitom někdo přijde o svá práva. Země dokáže vyřešit problém institucionálního rasismu, aniž se změní její instituce. „Na této ideologické struktuře nás při retrospektivním pohledu nejvíce překvapil všeobecný názor,“ napsala po třech desetiletích Kimberlé Crenshawová a skupina učenců s radikálním názorem na otázky rasy, „že ,revoluce v občanských právech‘ bude vyžadovat jen velmi malé sociální změny.“27 Crenshawová a její kolegové se nemýlili: je to vskutku ta nejneuvěřitelnější věc týkající se občanskoprávní revoluce. V zásadně mylný postoj Američanů vysvětluje, proč se tak brzy po přijetí příslušné legislativy vynořily problémy. A může rovněž objasnit, proč byl zákon o občanských právech schválen jako první krok.

Z praktického hlediska se běloši nedomnívali, že budou svědky velkého nárůstu federálního vládního dohledu, jenž se stane nezbytnou podmínkou občanských práv. Kongresová debata, předcházející přijetí zákona o občanských právech, překypuje otevřeným výsměchem na adresu těch, kteří varovali před (do té doby nepředstavitelným) obtěžováním ze strany federální vlády: nejen regulací penzionu výše připomenuté paní Novákové, ale i povinným dovážením dětí do škol (busing), kvótami pro přijímání zaměstnanců ve veřejné i soukromé sféře, jakož i imigračními kvótami. Na jaře 1964, kdy floridský demokratický senátor George Smathers varoval, že pokusy o rasově vyvážené školní třídy mohou skončit rozvážením dětí do škol autobusy, jeho republikánský kolega z Pennsylvánie Hugh Scott sarkasticky poznamenal: „Nesouhlasí snad senátor s tím, že v zákoně není nic, co se vztahuje k rozvážení školou povinných dětí autobusem z jednoho okresu do druhého? Nenacházím v zákoně nic, co by umožňovalo takový závěr.“28 V sedmdesátých letech se děti rozvážely autobusy do škol po celé zemi, nejen v jižních státech. Všechny druhy konstitučních a libertariánských obav, které v Senátu narážely na posměšky a pohrdání, se naplnily. Ti, kteří občanskoprávní legislativě oponovali, byli stran jejích důsledků prozíravější než ti, kteří ji podporovali.

Bělošští stoupenci občanských práv, a to dokonce i ti nejlepší znalci místních poměrů mezi nimi, měli tendenci považovat hnutí za občanská práva nikoli za útok na americkou ústavu a kulturu, nýbrž za příležitost pro každého Jižana, aby je přijal za své. Jižanští běloši, ať už si to uvědomovali, nebo ne, udělají dobrý obchod: získají plné členství v konstituční kultuře Spojených států. A bylo těžké si představit, že černoši, kteří udělají ještě daleko lepší obchod, odpovědí jinak než vděčností. Když koncem sedmdesátých let vzpomínal harvardský sociolog Nathan Glazer na zmizelý zlatý věk harmonie mezi bílými a černými, konstatoval, že mezirasové bratrství bylo nepochybně cílem občanskoprávního hnutí amerických černochů až do pozdních šedesátých let; černošští vůdci nechtěli nic víc než být Američany, úplnými Američany, s právy, jaká mají všichni Američané.29 Jenže v době, kdy Glazer psal tato slova, mohl již pozorovat, co předpověděl Wechsler: poskytnout černým přístup k „právům všech Američanů“ bude znamenat novou definici těchto práv, přičemž první na řadě bude svoboda sdružování.

Americký model etnické asimilace se nejvíce pyšnil svým pluralismem. I když se zdálo, že předměstí stále více splývají a ztrácejí svoji pestrost, přece jen stále vykazovala vzrušující a rozrůzněnou kulturu převážně evropského původu: židovské ješivy, čínské restaurace, italské katolické lidové slavnosti, domky slovenských válečných veteránů, irské hudební skupiny, úřadovny polských odborářů, a dokonce i anglosaské jachtařské kluby. Občanskoprávní legislativa podrobila nejen Jima Crowa, ale veškerou americkou kulturu přezkoumání a novému prověřování. „Pro jednu velkou skupinu ve Spojených státech,“ napsal Glazer o černoších,

„se stala myšlenka pluralismu, podporující odlišný rozvoj rozličných skupin, čímsi směšným. Ať naplníme pluralismus jakoukoli konkrétní definicí, vždy znamená omezení vládní moci a relativní svobodu pro soukromé a dobrovolnické organizace, aby mohly vyvíjet vlastní modely bohoslužby, vzdělání, sociálního života, společného bydlení, a dokonce i odlišné hospodářské činnosti. Toto vše napomáhá životu určitých skupin, ale z hlediska amerických černochů jsou tyto principy omezující a diskriminační.“30

„Subkomunity“, jak je Glazer označoval, se vždy chovají k cizincům podezíravě a nepřátelsky. Jsou rovněž nenahraditelné při zajišťování důstojného místa v sociálním řádu lidem s nevalnými vyhlídkami; drží rovněž na uzdě bezohlednou mašinerii tržní konkurence. „Dnes černoši požadují,“ napsal Glazer, „aby subkomunita, která buď chrání privilegia, nebo vytváří nerovnost, ztratila právo na existenci.“31 A nyní se vláda rozhodla tyto subkomunity zničit, a to vposledku ve jménu „diverzity“; to je však námět pro další kapitolu.

Co si mysleli černí, že získávají?

Bílí Američané se v postoji k rasovému problému v šedesátých letech a k rozsahu aktivit, potřebných k jeho vyřešení, ve své většině mýlili. Omyl spočíval v naprosto nepřiměřeném optimismu. Běloši věděli o černoších daleko méně než černoši o běloších. Bílí příliš nepřemýšleli o budoucím případném životě v uzavřených čtvrtích s černými, pokud vůbec chápali, že to bude důsledek občanskoprávní legislativy.

Do jisté míry je zaslepovalo jejich privilegované postavení. Dokonce i při souhlasu s ostře kritickým pohledem na systém rasové diskriminace platí, že lidé, kteří těží z příslušnosti k němu, a ti, kteří jsou z něj vyloučeni – neboli „oběti“ a „pachatelé“ – pohlížejí na problém z odlišné perspektivy. Oběti chápou rasovou diskriminaci jako korupční systém, který je zatěžuje mnoha praktickými, změřitelnými způsoby – „nedostatkem pracovních příležitostí, nedostatkem peněz, bytovými problémy“. Nejsou ochotni považovat systém za napravený, dokud tyto reálné obtíže přetrvávají. Naopak pachatelé vidí mravní selhání na straně společenských vůdců a domnívají se, že společnost splní svou povinnost, jakmile se většina lidí bude chovat eticky – bude kritizovat předsudky a ohrazovat se vůči aktům otevřené diskriminace. Většina bělochů ze Severu, kteří podpořili zákonodárství proti Jimu Crowovi, chápala svůj postoj jako moudré a velkorysé gesto a hrdinskou roli. Posílili morální principy, na nichž spočívá ústava, prosazením jejích právních principů v oblastech, kde dosud nikdy neplatily. Černoši a většina nadšenců mezi občanskoprávními aktivisty všech ras hleděli na bělochy jako na někoho, kdo se na soudu dějin přiznává ke své vině, čímž se zříká morálního postoje, na němž spočívalo dobré jméno a čisté svědomí jejich ústavní republiky.

Jedná se zde o otázku perspektivy; není možné popsat jednu interpretaci jako morálně „správnou“ či „vadnou“. Můžeme nicméně prohlásit, že tam, kde se černošský konsensus odlišoval od bělošského, měl názor černochů více společného s realitou nutných budoucích účinných opatření, tak aby nastala rasová rovnost.

Velké společnosti pro výzkum veřejného mínění se až do konce šedesátých let černošskými názory příliš nezabývaly, což je samo o sobě významné zjištění stran typu reformy, kterou se americké elity domnívaly provádět. Když konečně průzkumníci černochy oslovili, zjistili, že jejich postoje jsou většinou v naprostém rozporu s míněním bělochů. Šedesát procent černých se domnívalo, že pokrok v oblasti občanských práv je příliš pomalý, a nikoli příliš rychlý, jak si mysleli bílí.32 V poměru 69:9 považovali černoši federální programy pro boj s chudobou spíše za prospěšné než za škodlivé.33 A když nakonec ve velkých městech a univerzitních kampusech vypukly bouře, černoši se klonili k názoru, že integraci spíše napomáhají, než aby jí škodily (v poměru 41:30, resp. 40 % : 32 %), kdežto běloši, jak jsme již uvedli, si v 74 % mysleli pravý opak.34 Občanská práva byla podle mnoha černochů nejenom reformou, ale také povstáním.

Nikoli občanská, ale lidská práva

Jak to tedy bylo – běloši ona práva poskytli, anebo si je černoši na zdráhajícím se systému vynutili? Do jisté míry platí obojí. Hnutí za občanská práva vlastně nebylo posunem ve sféře občanských práv v tom smyslu, že černí Američané získali přístup k řádným právům cives neboli občanů. Pokud by tomu tak bylo, zákony by se nemusely měnit, ale pouze vymáhat. Kongres uvažoval v pojmech občanství, když schvaloval zákon o občanských právech v roce 1866. Podobně postupoval i Nejvyšší soud, když v roce 1883 řešil občanskoprávní případy. Termín „občanská práva“ trval, i když se přístup změnil. V šedesátých letech se již nevedl zápas o občanská práva, ale o něco jiného – o koncepci lidských práv, která vznikla ve 20. století.

K jejich průkopníkům patřil Gándhí a Spojené národy, které v roce 1948 přijaly Deklaraci lidských práv. Američtí liberálové se klonili k myšlence, že lidská práva znamenají vylepšení americké ústavní tradice. „Ve Spojených státech nastal čas, aby Demokratická strana vystoupila ze stínu státních práv a vstoupila rovnou do zářivého světla lidských práv!“35 pravil starosta Minneapolisu a senátorský kandidát Hubert Humphrey v projevu na stranickém konventu v roce 1948, jenž odstartoval jeho národní politickou kariéru. „Lidé, lidské bytosti, to je téma 20. století.“

V polovině 20. století nebyla lidská práva slabošským moralismem, nýbrž bojovnou doktrínou. Černý muslimský řečník Malcolm X, který se netajil lhostejností v otázce, zda zápas za občanská práva zvítězí pomocí hlasovacího lístku nebo kulky, si osvojil cosi, co označoval za lidská práva v době před přijetím zákona o občanských právech. Jeho vize se s představou Spojených národů shodovala jen částečně.

Malcolm X se domníval, že běloši celosvětově propadli panice, když viděli, že rostoucí příjmy lidí ve třetím světě způsobují rychlý populační růst, od něhož vede cesta k moci a dále k revoluci. V projevu před převážně bílým posluchačstvem na shromáždění, sponzorovaném socialistickými novinami The Militant, pojal práva a revoluci jako neoddělitelné části jediného celku. „Revoluce nejsou nikdy založeny na tom, že někoho prosím o integrovaný šálek kávy,“ prohlásil.36 „Revoluce se nikdy neprobojovávají nastavením druhé tváře. Revoluce se nikdy nezakládají na lásce k nepříteli a modlitbě za ty, kteří vás škodolibě zneužívají. Revoluce se nikdy nevedou za zpěvu We shall overcome. Revoluce, to znamená krveprolití.“ To neznamenalo nutně rasistickou doktrínu. Malcolm X vyzýval sympatizující bělochy, aby proměnili zápas za občanská práva v boj za lidská práva, jenž „v Africe a v Asii otevře brány všem našim bratřím a sestrám, kteří získali nezávislost, aby nám přišli na pomoc“.37

Tuto řeč pronesl Malcolm X týden po svém jediném setkání s Martinem Lutherem Kingem jr. Ti dva se do sebe pustili na půdě amerického Senátu, když čekali na diskusi o občanskoprávním zákonu; jejich rozhovor trval doslovně jednu minutu. Stalo se zvykem prezentovat oba tyto muže jako zastánce opačného názoru na občanská práva. Konference křesťanského vedení Jihu, zastřešující občanskoprávní skupina, založená Kingem v roce 1957, si jako své motto zvolila zachránit duši Ameriky. Je to výstižné shrnutí role, kterou King hraje v okázalém lidskoprávním představení 21. století, ale King sám její hranice brzy překročil. Do roku 1967, když začal nahlížet na vietnamskou válku jako na strategickou a humanitární katastrofu, změnil taktiku. V pochmurném a sarkastickém projevu v newyorském Riverside Church využil Vietnamu, aby ostřeji odsoudil americké rasové pokrytectví:

Bereme mladé černochy, ochromené naší společností, a posíláme je na druhý konec světa, aby v jihovýchodní Asii zachraňovali svobody, které nenalezli v jihozápadní Georgii a Východním Harlemu. Opakovaně jsme vystaveni kruté ironii při pohledu na černé a bílé chlapce na televizní obrazovce, jak společně zabíjejí a jak umírají za národ, jenž nebyl schopen poslat je společně do téže školy. Vidíme, jak v brutální solidaritě podpalují chatrče jakési ubohé vesnice, ale uvědomujeme si, že sotva budou žít společně v témže bloku v Chicagu.38

King pociťoval potřebu vysvětlit, „proč věřím, že cesta z baptistického kostela na Dexter Avenue – v Montgomery ve státě Alabama, kde jsem začal svou pastorační dráhu, – vede dnes večer přímo do tohoto svatostánku“. Amerika se stala „největším původcem násilí v dnešním světě“, a to v takové míře, že on již nemluví pouze jejím jménem. „Mluvím jako občan světa,“ řekl, „ke světu, jenž s hrůzou přihlíží cestě, na kterou jsme se vydali.“ Poté definoval svou pozici způsobem, jenž by klidně mohl zaznít v projevu Malcolma X: „Máme-li se postavit na správnou stranu světové revoluce, musíme jako národ podstoupit radikální hodnotovou revoluci.“ I když si to mnozí bílí Američané neuvědomovali ani o několik desetiletí později, černošští vůdci hnutí za občanská práva se vydali jinou cestou. Problém nespočíval pouze v tom, že Amerika vyloučila černochy. Tkvěl v něčem hlubším – v amerických hodnotách.

Dva týdny po Johnsonově podpisu zákona o občanských právech zastřelil policista Thomas Gilligan v Harlemu patnáctiletého Jamese Powella. Podle policie napadl Powell Gilligana s nožem v ruce, podle Powellových přátel se připletl do převážně nenásilného protestu proti farmářům, resp. jejich metodám boje proti zahálčivým dělníkům. V okolí vypukly násilné protesty, jež trvaly šest nocí; jen během jediné z nich skončilo v nemocnici dvě stě policistů a civilistů. Ještě než skončily, nastal násilný výbuch v Rochesteru ve státě New York a poté v Jersey City, Filadelfii a Dixmooru ve státě Illinois. Pozorovatelé jen neochotně spojovali vlnu násilí s hnutím za občanská práva, tvrdíce, že šlo pouze o časovou shodu. „Hnutí za občanské právo jako takové sláblo,“ napíše později reportér The New York Times David Halberstam.39 „Nastoupila nová a sílící černošská nespokojenost. Ve vzduchu visela nová zloba, zvláště ve městech na severu.“ Ale slovo „nová“ bylo jen zbožným přáním. Násilné protesty nebyly podstatou občanskoprávního hnutí, ale jeho důležitou součástí.

Mnohé americké rasové nepokoje, které propukaly v následujícím půlstoletí, od Wats v roce 1965 přes Los Angeles (1992), Ferguson (2014) až po Baltimore v roce 2015, se podobaly harlemským z roku 1964. Všechny měly napůl politický charakter, jejž nejlépe popsal historik Eric Hobsbawm v práci o středověkých povstáních a středomořském banditismu.40 Část země je chápala jako sociální hnutí; jako protest proti legitimitě uplatňování práva, které zvýhodňuje bílé proti černým. Ostatní obyvatelstvo je chápalo jako obyčejný zločin: protest proti ničemu jinému než vládě zákona. Ve druhé polovině šedesátých let takto uvažovali především jižanští běloši, přičemž mnozí z nich pochopili násilné nepokoje jako charakteristický projev černochů, čímž se změnil jejich pohled na celé hnutí za občanská práva. Bělochům se zdálo, že Amerika jaksi stiskla špatný knoflík a nyní se jí dostalo „špatného“ hnutí za občanská práva místo „dobrého“, které jim bylo slibováno; místo varianty spočívající ve stisku rukou na trávníku před Bílým domem, varianta v podobě vypalování městských částí.

Od počátku šedesátých let nastal ohromující nárůst kriminality, jehož pachateli i oběťmi byli ve vysoké míře černoši a který přerůstal v celonárodní stav nouze. Procházel různými stadii: drancováním v Memphisu, které předcházelo zavraždění Martina Luthera Kinga 4. dubna 1968, a novou vlnou ničivých nepokojů, které po něm následovaly, vězeňskou revoltou v Attice roku 1971, newyorským blackoutem v roce 1977, drogovou epidemií (cracku) v roce 1986, nepokoji po policejním zásahu proti Rodney Kingovi v roce 1992 a procesem s hráčem amerického fotbalu O. J. Simpsonem v roce 1995, při němž jej porota zprostila obvinění z dvojnásobné vraždy.41 Poté míra kriminality povšechně klesla, ale nadměrné zastoupení černochů ve statistikách kriminality zůstalo trvalým jevem. Koncem prvního volebního období prezidenta Obamy tvořili černoši jako třináctiprocentní menšina 39 % zatčených v souvislosti s násilnými trestnými činy.42

Během volební kampaně roku 1964 si mezinárodní židovská organizace B´nai B´rith objednala průzkum o antisemitismu a dalších pověrách.43 Vyšlo najevo, že 37 % bělochů pohlíží na černochy s menšími sympatiemi než před rokem, zatímco k opačnému posunu došlo pouze u 15 % bílých. Opatření, jež mělo za cíl normalizovat americkou kulturu a vyléčit barbarskou paranoiu jižanské rasové představivosti, místo toho způsobilo celonárodní rozšíření jižanské posedlosti rasou a násilím.

Počátky afirmativní akce a politické korektnosti

Legislativa z poloviny šedesátých let učinila rovnost před zákonem skutečností života v Americe, ale k úžasu většiny Američanů nyní občanskoprávní vůdci i vláda usoudili, že rovnoprávnost nestačí.

Hnutí za občanská práva se po dosažení svých zjevných cílů nerozpustilo, nýbrž sílilo. Změnilo se v lobby či politický blok, usilující vyřešit problém na základě toho, co Freemann označil jako náhled oběti: „nedostatek zaměstnání, nedostatek peněz, nedostatek bydlení“. Federální vláda z něj učinila ústřední prvek své mise, mající černochům toto vše zajistit. Výsledky byly skoro ve všech ohledech neuspokojivé – přirozeně, jelikož Američané nikdy k tak rozsáhlému projektu nedali souhlas.

Ne proto, že by odmítali černošský vzestup, ale proto, že dostali vládní ujištění, že jeho hlavní překážkou je právní rasismus. Byli patrně překvapeni, když se po roce 1964 tempo vzrůstu černošského bohatství ve srovnání s prvními dvěma poválečnými desetiletími zpomalilo. Nebylo to první podobné zklamání v amerických dějinách. Roku 1914, půl století po Lincolnově „prohlášení o osvobození otroků“, si historik Charles Beard postěžoval, že „ať je příčina jakákoli, zdá se, že není pochyb, že barevná rasa nezaznamenala podstatný hospodářský vzestup a nedosáhla takové životní úrovně, v jakou její přátelé po osvobození věřili“.44

Stejně tomu bylo i nyní. Nikdo si ovšem nemyslel, že ti, kteří vyrostli v dobách segregace, budou schopni využít příležitostí, které jim byly v mládí odpírány. Předpokládalo se nicméně, že první generace, jež vzejde z vysokých škol, se výrazně prosadí, podobně jako v případě imigrantů. To se však nestalo. Ukázalo se, že černoši, jak se vyjádřil v bestselleru z roku 1987 The Closing of the American Mind (Uzavírání americké mysli) Allan Bloom, jsou pro univerzitní systém stejně „nestravitelní“ jako v předcházejících generacích.45

Bloom byl profesorem Cornellovy univerzity v severní části státu New York, když roku 1969 černí radikálové, vyzbrojení útočnými puškami, vyštvali z postelí rodiče, kteří přijeli na víkend navštívit své potomky, a požadovali ústupky od správy univerzity. Navzdory námitkám fakulty je v plné míře prosadili. Příští rok Bloom odešel na torontskou univerzitu. Podle jeho mínění představovaly nestravitelnost a radikalismus dvě strany téže mince. „Cornellova univerzita,“ napsal, „měla nyní velké množství studentů, kteří jsou zcela zjevně nekvalifikovaní a nepřipravení, takže stála před nevyhnutelnou volbou: nechat většinu z nich propadnout, anebo je nechat projít, aniž se něco naučili… Černá moc, která vtrhla na univerzity právě v tomto okamžiku jako přívalová vlna, umožnila třetí cestu.“46

Ale i běloši hledali výmluvy. Úvodní projev, jejž proslovil Lyndon Johnson před budovou knihovny Howardovy univerzity jednoho červnového večera roku 1965, se stal mezníkem občanskoprávní rétoriky:

Není možné vzít člověka, který se po léta belhal v okovech, osvobodit ho, postavit na startovní čáru závodu ras, říct mu nyní můžeš svobodně soutěžit s ostatními a myslet si, že jste se zachovali naprosto spravedlivě.

Jednoduše nestačí poskytnout stejné příležitosti. Všichni naši občané musí být schopni je využít.47

Nový politický styl se nehodil ke všemu. Jeho smyslem bylo rozbít tradiční instituce, a nikoliv budovat nové. Ale některé pozorovatele ponoukl k odvážným spekulacím. Harvardský sociolog Orlando Patterson, pocházející z Jamajky, se počátkem sedmdesátých let rozplýval:

9 Tamtéž, s. 34.

33 Tamtéž.