Václav Jabůrek 

V uniformě beránka 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Václav Jabůrek, 2024 

Ilustrace na obálce © Eliška Stolinská, 2024 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1661-0 (epub) 

ISBN 978-80-279-1662-7 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

PROLOG 
březen 1923 

I 

Z hadů se stalo dost nevkusné klišé. Laciná, obscénní fraška, kterou ale berlínské publikum vždycky provázelo výskotem a místy až podivnými výkřiky. Jaroslav Lenz tohle číslo viděl už poněkolikáté a namísto ženy s hroznýšem se tentokrát raději díval do sálu. A to nejen proto, aby v sobě zachránil alespoň zbytek citů a pak se nemusel stydět před Anežkou.

Pohled na hosty byl vlastně ještě zajímavější podívanou – davová touha alespoň na chvilku utéct z reality. Lesknoucí se oči, neustálé olizování rtů, kterým mnozí maskují zvýšený tep, a naprosté ticho.

Pocit trapnosti? Ne. Spíš zvědavost, jak daleko jsou vystupující schopní zajít. Válka odbourala všechny bariéry. Většina diváků už viděla leccos – od vykrvácených kamarádů bez nohou až po snoubenky, které kvůli okoralému kousku chleba prodaly svou věrnost.

Had si beze studu bral všechno, co chtěl. Ztělesnění nenasytnosti par excellence.

Ještě před pár lety by něco takového muselo skončit zátahem mravnostní policie, po kterém by deníky z celého Německa vydávaly články plné pobouření. Jenže teď? Publikum bylo plné uznávaných novinářů a dost možná mezi nimi seděl i nějaký ten inspektor. Všichni fascinovaně hleděli jedním směrem a čekali, jak to bude pokračovat.

Lenz se mezi hosty pokoušel najít i nějaké známější tváře. Státní úředníci, advokáti, několik poslanců. Vznešení demokrati, kteří během vystoupení hroznýše a Lilly dobrovolně klesli zpátky mezi ostatní a nakrátko se nenechávali unášet čistě jen svou představivostí.

Přímý střet s realitou. Jakkoli absurdní a nemorální.

Ale realitou.

Pět let zpátky vládl Berlínu hlad. S návratem vojáků z války ho nahradila nenasytnost a taky bezohlednost vůči sebemenšímu studu. Kdo se pohoršoval, anebo dokonce veřejně odsuzoval ostatní, ten byl automaticky označen za podivína a za přežitek starých časů. Ale takových v Berlíně moc nezůstalo. Místní kabarety i bary praskaly každou noc ve švech a lidé v nich utráceli všechno, co ještě měli. Proč škudlit – zítra už tu třeba nebudeme.

Jaroslav Lenz bral tyhle návštěvy jako součást své práce. Coby dopisovatel československých Národních novin měl přeci sledovat všechno, čím tady lidé po válce žijí a co se jim honí hlavou. O tom, co čtenáře na Němcích zajímá nejvíc, si však nedělal iluze:

Jestli netouží po vyvolání další války, kterou by nový světopořádek zvrátili.

Jestli nehledají záminku, kterou by zpochybnili nezávislost všech těch nových republik – od Estonska a Polska až po ČSR nebo třeba i samotné Rakousko.

Hlavně jestli neplánují další výpad proti „našemu národu“.

Ne, pomyslel si. Alespoň tyhle rudnoucí mocné obličeje s rozšířenými zorničkami určitě ne.

Rozhlížel se po sále, který byl ještě před pár lety celkem respektovaným komorním divadlem. Jenže navrátilci z války se o nějaké nové nastudování Fausta nezajímali – ti teď chtěli žít každým okamžikem. Pro těch pár bláznů, kterým životní útrapy nestačily a kteří si byli ochotní připlácet za dodatečnou depresi, zbývalo už jen Státní divadlo nebo opera. Všechno ostatní se přizpůsobilo novému věku.

Dlouhé lavice sedadel nahradily desítky kulatých železných stolků, které odolávaly váze obřích láhví šampaňského. Velká část publika si na něj zvykla při bojích na západní frontě a často ho měla spojené s nějakou ne zrovna publikovatelnou historkou. Jeho válečnou pachuť přebíjely obří porce kaviáru a herynků, a ve vybraných podnicích dokonce i ovoce ze zámoří.

S postupem večera se pak stoly začaly prohýbat nejen pod náporem jídla a pití, ale někdy i pod vahou hostů na pokraji bezvědomí. Pár takových případů už Lenz v publiku zpozoroval. Mezi nimi i poměrně uznávaného advokáta, který si udělal jméno na obhajobě dvou pravicových atentátníků.

Číslo s hroznýšem mezitím skončilo.

Čas na kankán, provázený dalšími objednávkami koňaků a nekonečným pitím. Bohatší hosté zběsile čichali k tabatěrkám s bílým práškem, zatímco morfinisté vybíhali jeden za druhým na toalety, aby dokázali udržet krok se zábavou. Z bočních dveří mezitím vyrazila první děvčata s jasným a po vystoupení i celkem jednoduchým úkolem. Velevážení pánové se ani nenechávali moc pobízet. Manželky byly daleko.

Ti jen hledají způsob, jak na všechno zapomenout, říkal si Lenz a sám si objednal další šampaňské. Sice se taky snažil zapomenout, na rozdíl od jiných se ale taky chtěl vrátit domů a měl i za kým. Před tím by ale rád potlačil vzpomínky na chvíle v ledové pasti, ve které musel zabíjet své krajany.

II 

Šroub se zastavil a bárku Nr. 26 potom ještě nakrátko unášela setrvačnost. Pak už ji poháněl čistě jen proud Labe.

Ciferník palubních hodin ukazoval sedm minut po šesté.

Všechno podle plánu. Nejbližší kotviště leželo příliš daleko a loď by tam dorazila až po setmění. Pravidla v takových případech mluvila jasně. Každý pochopí, že posádka nechtěla riskovat pokutu a za posledních slunečních paprsků poslušně zastavila kousek od neosvětleného břehu.

Co na tom, že Nr. 26 plula celé odpoledne skoro na minimální tah?

Co na tom, že místo pro přenocování bylo vybráno týdny dopředu a Nr. 26 tu měla zastávku i na několika dřívějších cestách?

Kapitán Jörg Höfer to takhle dělal už posedmé a rejdař ho ujistil, že tentokrát půjde o poslední vykládku. Pak už se mezi Magdeburkem a Hamburkem bude zase převážet leda zboží od Fahlberga a Lista nebo z Polteho závodů. A posádka bude mezitím o pár marek bohatší.

O politiku se Höfer nikdy nezajímal a neviděl důvod, proč to na stará kolena měnit. Svého jediného životního snu – plavbě po mořích – se už vzdal a byl s tím smířený. Před sebou měl nanejvýš pár let služby a pomalu se začínal těšit na odpočinek. Úspory mu sice poslední dobou požírala inflace, ale ještě pořád mu postačovaly na příjemný život někde v závětří.

Devět minut po šesté.

Parní stroj začal s úlevou znovu roztáčet šroub, i když jen na zlomek výkonu. Kormidlo se mírně stočilo doleva a Nr. 26 pomalu přirazila ke starému, rozpadlému přívozu, za kterým se táhla lesní cesta.

Jeden z lodníků vyvěsil na záď lucernu, aby ostatním signalizovala kotvící loď. V tuhle roční dobu sice nikdo nevěřil tomu, že by za nimi ještě někdo plul, ale předpis je předpis. Loďmistr mezitím zamával na můstek a Höferovi několika posunky vzkázal, že je bárka bezpečně upevněná. Celou kormidelnu ještě naposledy pohltil kouř z kapitánovy dýmky. Pak si Höfer zatlačil štítek čepice skoro až do očí a vyšel na palubu. Březnové noci na Labi vždycky miloval. Čerstvý vítr od řeky odnášel pach všeho, co do ní nepatřilo, a o trup lodě nechával neustále šplouchat malé vlnky. A do toho ten příjemně štiplavý mráz, který ohlašoval začátek každého večera.

Mezitím se šroub nadobro zastavil. Jeho zpětný chod už nebyl potřeba. Loď před unášením po proudu chránil propletenec konopných lan, připoutaný k ocelovému úvazu. Co na tom, že tenhle nenápadný sloupek vyrostl u přívozu teprve před pár měsíci?

Höfer dal shromáždit posádku, i když ta i bez něj dobře věděla, co teď dělat. Pět hodin nad kartami – malý turnaj v Doppelkopfu – kouření povoleno, žádné pití.

Jedenáct sedmnáct.

Přes kmeny stromů konečně prolétly první slabé paprsky, na které všichni čekali. Karty musí stranou, na řadě je zase práce.

Noční klid začal narušovat hluk benzinových motorů a záření sílilo. Někdo špatně prošlápl spojku a lesem na vteřinu prolétl nepříjemný rachot. Chyba. I když je nejbližší vesnice pět kilometrů daleko, s pachatelem si to jeho představení určitě vyřídí. Potom.

Na hrázi postupně zastavila kolona neoznačených nákladních aut. S menším zpožděním – asi právě tento řidič se s pedály ještě úplně nesžil – dorazil i malý jeřáb.

Vykládka mohla začít. Höferovi muži roztáhli dřevěnou střechu své bárky a odhalili podivnou konstrukci, která zabírala většinu nákladního prostoru.

Nikdo pořádně nevěděl, co to vlastně vezou. Šlo o vypouklé železné desky a jeřáb je teď opatrně překládal na korby šedivých aut. Zásilku pak skoro okamžitě zakryly lehké béžové plachty.

Celá akce zabrala dvacet pět minut. Předem do detailu nacvičená. Mezi posádkami Nr. 26 a kamionů nepadlo jediné zbytečné slovo. Peníze se beztak vyplatí až po zakotvení v domovském přístavu.

Jedenáct padesát sedm.

Čas vyrazit. Černá postava v čele kolony mávla rukou a motory naráz naskočily. S půlnočním vyzváněním vzdálených kostelů pak auta vyrazila zpátky do stínů lesa.

Hotovo.

Höfer si zapálil další dýmku, sešel zpět do podpalubí a za trochu teatrálního potlesku posádky nechal rozlít první šnaps. Zítra navečer je čeká Hamburk. Výplata. Jednoduchá motivace, díky které budou před přístavní správou zase hledat výmluvy, proč před soumrakem nestihli doplout na určené kotviště.

III 

Manželé Lenzovi měli vlastně rádi jen jeden druhého a pak ještě tohle město. Oázu, do které utekli před většinou problémů. Ani po více než dvou letech je neomrzela. I když se její obraz neustále měnil a z toho původního zbyly v podstatě jen místní památky.

Berlín má jen dvě roční období. Čtyři měsíce tepla, osm měsíců zimy. Ta teď byla v druhém poločasu, letos dost krutém – z uhlí se stávalo luxusní zboží, na které jen tak někdo neměl a často sloužilo jako platidlo. Sice bylo jen těsně nad nulou, z některých komínů se ale už celé týdny nekouřilo.

Všude po ulicích bylo cítit pálené dřevo a odpadky. Obličeje ve vagonech nadzemky byly skleslé, reklamní štíty už celé měsíce strhané.

Zažili dobu, kdy v Berlíně vládl optimismus a lidé se začali po prohrané válce pomalu stavět na nohy. Všichni nakrátko uvěřili, že přichází lepší časy. Místní kabarety už dokonce stihly objevit jazz – nejdřív jen potají, protože dovoz amerických desek byl legální teprve posledních pár měsíců. Jenže zrovna v době, kdy ho úřady konečně povolily, se něco zlomilo. A změny najednou přicházely takovým tempem a z tolika stran, jak by to nezvládl snad ani dixieland. Jaroslav a Anežka Lenzovi mířili k poště. Jemu ještě duněla hlava z minulého večera – další společenské povinnosti, kterou pořádal svaz místních dopisovatelů. Samozvaná elita, jíž se i přes krizi celkem dařilo, a včera v noci to potřebovala okatě dávat najevo. Kromě nekonečného pití a obscénních vystoupení to ale k ničemu nebylo. Lenzův okruh známých se tentokrát nerozšířil. Jen se zase zvětšil počet lidí, na které má poměrně kuriózní vzpomínky.

Šli po Oranienburger Straße. Kousku východní Evropy uprostřed Německa. Pruhu chudých oprýskaných domů, nad kterými se hrdě tyčila zlatá kopule synagogy. Tahle část města sloužila jako přestupní stanice pro židovské imigranty, kteří nechtěli žít v ruském ani v polském područí. Tady v Prusku měli klid. Alespoň zatím. Poslední měsíce se to ale měnilo.

Ceny začaly růst nenápadně a nejdřív si toho nikdo nevšímal. Namísto tří marek musel vytáhnout čtyři – Nic se neděje, hlavně že je po válce, říkali si mnozí. Jenže ono to zrychlovalo. Nespokojenost jako první pocítili obchodníci. A pak Židé. Proč zrovna oni? To vlastně nikdo pořádně nevěděl. Asi ze zvyku.

Lenzovi už nejméně rok cítili, že něco visí ve vzduchu. Měli srovnání s Československem a díky tomu viděli, že se tu šíří něco jako hromadná psychóza. Nebo spíš dvě, souběžně vedle sebe. Napravo a nalevo. Přes den se všichni ještě dokázali tvářit civilizovaně. Ale po západu slunce se v nich probouzelo to nejhorší. Pouliční rvačky, výtržnosti, nekonečné zprávy o přepadeních. Každý den toho bylo víc a víc. Na místní poštu tentokrát museli oba. Lenz posílal do Prahy článek o sestavování nové vlády v Sasku. Anežka odevzdávala překlad brožurky, kterou chtěli čeští obuvníci nalákat německé dělníky. Mnohým by přitom stačil jen slib, že výplata bude mít stejnou hodnotu i pár hodin potom, co ji v podniku dostanou. Jenže ta firma ze Zlína si to asi potřebovala komplikovat.

Úředník u přepážky už znal oba manžele od pohledu a okamžitě sáhl po razítku pro zahraniční zásilky. Začátek obřadu, který si vždycky náležitě užíval. Jeho výstup pokaždé začínal toutéž větou: „Vážené panstvo, rovnou vás musím varovat, že se opět změnil ceník…“

Lenz dokázal odpovědět jen rezignovaným pohledem. Za víc mu to nestálo. Marně vzpomínal na doby, kdy ho něco takového dokázalo překvapit. Teď ho jen udivilo, že ceny od minulého týdne vyrostly jen na dvojnásobek.

„To víte, bývalým státním zaměstnancům se zrovna vyplácela renta. Tak jim z kolegiality dáváme týden na to, aby si vyřídili korespondenci, dokud ještě mají nějaké peníze. Ale nebojte. Hned příští týden se zdraží o to víc.“ Anežka mírně zakoulela očima a na úředníka se chápavě usmála. Propříště alespoň ví, kolem kterého data se dá na posílání zásilek ušetřit.

Stačilo už jen podepsat prohlášení, že v obálkách nejsou žádné oficiální dokumenty – o tuhle pravidelnou pasáž výstupu se postaraly stanovy Říšské pošty, která si za úřední dopisy ráda účtovala prémii – a hlavní úkol dne měli za sebou. Jejich balíčky skončily v drátěném koši a z něj si je večer převezmou kurýři, a možná je dokonce stihnou hodit do nočního rychlíku. Příplatek za Doporučeně.

Venku se vzali za ruku a pomalu vyrazili zpátky domů.

Směrem přes Rosenthaler Platz, nebylo kam spěchat.

Ještě nemohli tušit, že o čtrnáct set kilometrů dál se zrovna v těchto chvílích otevírala smutná kapitola jejich života.

IV 

Jako by šlo o symbol celé ruské říše. Ty schody byly na první pohled obří, jenže ve skutečnosti byly celé navrženy na efekt. Dole široké a postupně se zužující – aby námořníci získali hned po příjezdu pocit, že dorazili do přístavu mocného a obřího impéria.

Žanna stihla celé schodiště vyběhnout za dvě minuty a pak se vydala druhou ulicí doprava. Přitom minula kruhový objezd s prázdným betonovým soklem, na kterém stál ještě donedávna pomník s Kateřinou Velikou. U kamenného pahýlu zrovna vyhrával beznohý flašinetář. Nějakou písničku o lepších časech, které celá Oděsa smutně vyhlížela, a ony pořád nechtěly přijít.

V okolních secesních domech zůstávalo ještě několik živnostníků, kteří doufali v uskutečnění Leninovy nové ekonomické politiky. I když i oni nejspíš tušili, že to s těmi jeho sliby nebude tak jednoduché. Měli ale na výběr? Jedinou alternativou byla emigrace – do západní Evropy, do Ameriky, anebo někam do palestinské pouště – na každý pád daleko od milovaného města, vzhůru do neznáma. Prozatím se tak spokojili alespoň s tím, že s nástupem nových pánů skončily pogromy. Celkem vítaný začátek. Však ono si to nějak sedne.

Majitel Kafe Fankoni si držel venkovní zahrádku už od února a teď se mu to pomalu začínalo vyplácet. U plesnivějících dřevěných stolků se chumlalo několik dvojic, kterým se nechtělo dávat zpropitné za obsluhu uvnitř. Jeden před druhým předstírali, že je hřeje láska. Pokaždé umocněná pár skleničkami, aby milenci úplně nezmrzli.

Žanna si přisedla k muži, který jí předem objednal grog. Kolemjdoucím by mohli zdálky připadat jako další, i když trochu starší pár – dva lidé těsně na prahu čtyřicítky – ale jejich tón zněl na něco takového až příliš chladně. I když přinejmenším z jeho strany to tak jednoduché nebylo.

„Ahoj. No tak co, už je to tady?“ zeptal se muž v koženém kabátě. Dima mluvil jidiš – nepsaném jazyce tohoto města. Ruštinu používali leda úředníci, policisté a jejich nejbližší poskoci. Skoro všichni ostatní byli potomci východních Židů, pro které byla Oděsa už více než sto let jediným velkým městem, kde mohli žít celkem svobodně.

„Možná na to fakt došlo. Protože dneska to bylo opravdu divný. Jedna loď vyrazila bez papírů s tím, že míří do Ventspilsu – ono pod rudou vlajkou ji stejně skoro nikde jinde nepřijmou, takže to samo o sobě ještě nemusí nic znamenat. Jenže ona prý vůbec nic nevezla. A to fakt není normální. Vezmi si: náš rubl ti nikde nevezmou, takže musíš vždycky platit nějakým zbožím. Bez naturálií nikde nezakotvíš. Tahle loď byla navíc zrovna po opravě a jméno měla napsané jen na takové tabulce, kterou jí připoutali k zábradlí. No… a to teda rozhodně není košer.“ Žanna se pak hned napila grogu, ze kterého se mezitím stal jen ledový čaj s rumem.

„Takže myslíš, že by to třeba mohlo být ono?“ zeptal se Dima a na vteřinu mírně pozvedl obočí, aby zdůraznil, že na tuhle zprávu čeká už měsíce. I když tohle gesto ani nebylo potřeba. Ti dva spolu už dlouho nemluvili o ničem jiném. I proto ten chlad v jejich hlasech.

Loď z Oděsy do Ventspilsu? Bez nákladu? Na začátku jara, kdy není co sklízet a Lotyšsko taky zrovna nemá co nabídnout? A ta tabulka se jménem – ta jen pár hodin po vyplutí beztak skončila v moři. To přece musí být ono! A tak ještě pro jistotu: „Opravdu nic nevezla?“

„Podle toho, co nám tu napsali do prohlášení, tak ne. Ale ty víš, jak to chodí. Co ti budu říkat, teď jsou všechny ruské lodě třeba i měsíce v docích, protože na otevřené moře nemůžou. Leda rybařit, ale někam za hranice? To skoro vůbec. Tahle byla zakotvená skoro půl roku. Takže pak jsou samozřejmě všichni rádi, že vůbec někam vyráží. Uvnitř v podpalubí to potom už nikdo pořádně nekontroluje – alespoň nikdo od nás z přístavu. Někdo dostane bakšiš, hodí na papíry razítko a hotovo. Jediný, kdo do toho pořádně strká nos, jsou tajní. A ti by zrovna v tomhle případě asi těžko něco nahlásili, viď? Takže oficiálně nevezla nic, ale jak říkám, celý je to až podezřele divný.“

Dimovi to stačilo. Dlouhé čekání se smísilo s paranoiou. Musí to být ono. Konečně to spustili – a teď je řada na něm.

Přišel čas na poslání signálu. Jeho zpráva poputuje přes jednoho spřízněného rybáře do Anatolie a pak hezky telegrafem až do středu Evropy. Dima tak alespoň konečně vyzkouší služby toho človíčka, se kterým si už pár měsíců dopisoval. Podivín mu sliboval hory doly – no tak ať se předvede.

V 

Valná část německé veřejnosti jest sice spokojena s dosavadním vývojem demokratisace, avšak její očekávání jsou do budoucna dosti omezena některými rysy smlouvy z Versailles (Fr.). Dohodu tutož navíc stále častěji označují hanlivým výrazem Diktat. To platí také u zástupců vzdělanějších tříd, kteréž byly v otázce této dosud zdrženlivější. Sebemenší nadšení do jakýchkoli novot zastiňují současné problémy lidu, kterýžto čelí výraznému poklesu hodnoty oběživa, umocněného francouzským záborem průmyslových oblastí…

Jaroslav Lenz vyťukával na psacím stroji další novinovou zprávu.

Tentokrát si hrál na odborníka na ekonomii. Německá marka padala stále rychleji a čeští čtenáři – mezi které se hlásili i důležití průmyslníci – by měli včas dostat varování. Ti slušní pochopí, že bude dobré brzdit s vývozem. Obchody přestávaly nabízet cokoli dražšího – ostatně, proč by to prodávaly za ceny, které budou hned za pár týdnů úplně směšné? Několik zdatnějších magnátů ale z téhle zprávy naopak vyčte, že do Německa můžou vyrazit na nákupy. Surovin i celých továren.

Pár známých z berlínské burzy sice Lenze ujišťovalo, že to Cunova vláda přece jen nějak ubrzdí, ale copak má jak? Už měsíce ani nemá z čeho platit válečné reparace, a i proto Francouzi před pár týdny obsadili Porúří, aby se odškodnili v naturáliích. Mimo německou kontrolu je tak všechno od Kruppových závodů v Essenu přes Thysennovy ocelárny až po většinu uhelných dolů. Všechny jejich zásoby končily ve francouzských rukou. Stejně jako zisk. Německým burzovním makléřům se navíc nedalo věřit. V první řadě potřebovali chránit své vlastní zájmy – a ztráta důvěry v Československu mezi ně určitě nepatřila.

Zatímco ještě loni vyšel pecen chleba přibližně na deset marek, z kraje tohoto roku už to byl více než jeden tisíc (!). Nyní nelze chléb sehnat za méně než za dva tisíce marek. Ponechme na uvážení čtenářů, nakolik jsou francouzské důvody pro vojenský zákrok oprávněné. Německé hospodářství je jím ale de facto ochromeno a celá republika přišla o všechny možnosti, jak nastalou krizi ukormidlovat. Víra, že zábor Porúří může Berlín přimět k opětovnému splácení válečných reparací, se dle autora těchto řádků může ukázat mylnou – státu totiž začínají chybět prostředky i na zajištění základních služeb. Pokles hodnoty německé marky se tak může jedině prohlubovat.

Myšlenka sice Lenzovi pomalu začala utíkat, ale koneckonců nepsal esej. Cílem bylo upozornit na problém, na který by v budoucnu mohli doplatit i někteří čtenáři. Sice to nemínil dělat příliš okatě, trocha důrazu snad ale nemohla uškodit.

Na jednu stranu chtěl varovat před tím, co se v Německu děje, a upozornit, že to může vést ke katastrofě, ale zároveň vysvětlit, že za to tentokrát nemůžou jen Němci. Otevřená kritika Francie každopádně nepřipadala v úvahu. Československý spojenec číslo jedna. Ponechme na uvážení čtenářů.

Vymýšlení možná až přehnaně patetické pointy najednou přerušil zvonek.

Z kuchyně vyšla Anežka a podívala se do kukátka. Lenz ji přitom nenápadně sledoval. Hnědé vlasy měla svázané do drdolu, díky kterému mohl výjimečně vidět její krk.

„Pošťák,“ zašeptala a gestem naznačila, že musí otevřít on.

Lenz na ni dál nechápavě zíral. Trvalo pár vteřin, než odhlédl od drdolu a všiml si zbytku. Pravda, župan se pro konverzaci se zaměstnancem Říšské pošty zrovna nehodil. I když ani pošťákova uniforma nevypadala zrovna podle předpisů.

Knoflíky neviděly leštěnku možná už od války, mírně odrbaný kabát byl evidentně vycpaný novinami, aby se listonoš během cesty trochu zahřál. Po otevření dveří ale i tak nasadil důležitý výraz úředníka. Nejspíš čekal zpropitné, protože tahle zásilka byla přece jen výjimečná.

„Herr Lenz? Telegram.“

Cena takového psaní musela být v současných poměrech astronomická. Účtenku ale naštěstí zaplatil odesilatel. Navíc v Praze.

Lenz sáhl do kalhot a vytáhl zmačkanou tisícimarkovou bankovku. Listonoš ji s nepříliš nadšeným poděkováním vzal a bez rozloučení odešel. Možná spěchal, aby ji stihl včas utratit, ačkoli teď už pořádně nebylo za co.

Na telegramovém lístku stálo jméno, které Lenz neviděl už celé měsíce. Málem by ho to donutilo k úsměvu, kdyby si mezitím nepřečetl taky obsah zprávy:

SLAVO (STOP) MAM NAMET (STOP) OSOBNE V BERLINE (STOP) PRISTI UTERY U ZOO 16 HOD (STOP) THEO WYSOTZKI.

VI 

Zoologická zahrada mu zrovna nepřišla jako nejlepší místo schůzky. Horší by se vlastně v Berlíně hledalo jen těžko. Proč ne u Brány? Nebo před domem KaDeWe? I na Anhaltském nádraží by to pomalu bylo jednodušší.

Zahrada měla hned tři různé vchody, každý na jiné ulici. Kousek od ní navíc stálo i stejnojmenné nádraží. Všude spousty lidí, mezi kterými se člověk snadno ztrácel.

Skoro to vypadalo, že si Theo vybral zoo jen kvůli tomu, aby ušetřil počet znaků v telegramu, a snížil tak jeho cenu. Předložka „u“ v telegramu alespoň naznačovala, že se nebudou hledat mezi pavilony a ječícími školními výpravami.

Lenz se tedy postavil k hlavnímu vchodu s plánem, že v 16.07 vyrazí směrem ke vstupu na straně u nádraží. Rozpačitě přešlapoval na místě, neustále kouřil a připravoval se na to, že si bude muset na pár hodin hrát na zábavného světáka.

Ten telegram ho zaskočil. Psát si s válečným kamarádem byla jedna věc – ale vidět ho po tak dlouhé odmlce naživo? Navíc ve městě, do kterého se odstěhoval mimo jiné kvůli tomu, aby se nemusel tolik stýkat se starými známými? Thea měl rád. Ale hlavně ve vzpomínkách nebo v dopisech.

Dokouřil cigaretu a podíval se nad sebe. Hlavní vchod do zoo byl stylizován jako stará japonská brána, kterou podpírali dva kamenní sloni, inspirovaní spíš Indií nebo Siamem. Zvláštní kombinace, ale budiž. Člověk nemusí chápat všechno, usoudil Lenz.

Z nedalekého Pamětního kostela se rozezněl zvon. Čtyřikrát.

Nervozita stoupala. Lenz chvílemi doufal, že to celé byl jen vtip. Že nikdo nepřijel a že bude moct odpovědět naoko rozzuřeným dopisem. A tiše si oddechnout.

Ale Theo byl přesný a Lenz ho už z dálky snadno poznal. I když ne zrovna podle obličeje.

Někoho tak nápadného prostě nešlo přehlédnout: jediný člověk, který byl i v deseti stupních nad nulou zabalený do obřího kabátu a ještě k tomu se omotal tlustou vlněnou šálou. Součást výbavy představoval i široký plstěný klobouk, který si muž před schůzkou pro jistotu sundal, aby z něj bylo vidět alespoň něco, ale po prvním očním kontaktu si ho narazil zpátky na uši. Snad aby zakryl předčasné šediny v kudrnatých vlasech. Oběma přitom bylo sotva po třicítce.

„Vítej v mém rajonu, bráško. Skoro jsem nevěřil, že sem opravdu přijedeš. Strašně rád tě vidím,“ řekl co nejveselejším hlasem Lenz a podal příteli ruku.

Theo se na vteřinu zarazil a podíval se mu do tváře. Pak sundal koženou rukavici a nechal to být. Předpokládal, že od Lenze to nebylo ignorantství, ale spíš takový pokus o navození normálnosti.

Ve skutečnosti ale o nic jiného než o ignorantství nešlo. Lenz k němu ruku napřáhl úplně automaticky a až poté, co si Theo sundal rukavici, mu to došlo.

Omrzliny. Gangréna. Zbyly jen první články prstů.

Tehdy se s převozem do vojenského lazaretu jejich cesty rozdělily a po dalších pět let se viděli jen párkrát a občas si psali. Theo se totiž celkem rychle naučil na stroji.

Jaroslav Lenz, Berlín – Theodor Wysotzki/Vysocký, Praha.

Oba adresáti si nemotorně potřásli rukama a potom se srdečně objali. Theo přitom Lenze poplácal po zádech a skoro šeptem dodal: „Děkuju, žes přišel. Měl jsem trochu nervy z toho, jestli se tu najdeme. Teprve před chvílí jsem zjistil, že tu mají víc vchodů. Ještěže to takhle vyšlo.“

„No, taky jsem měl strach. To by bylo pěkný drámo. Příště už se, prosím tě, domluvme na nějakým rozumnějším místě. No hele, přiznej se, že ses při vymýšlení místa schůzky snažil ušetřit za ten svůj telegram?“

„Ne, o to úplně nešlo,“ řekl Theo zachmuřeně. „Spíš mě nenapadlo lepší místo, kde bychom se mohli sejít. Heleď, můžeme si tu někde posedět? Ale teď myslím někde v klidu od všech ostatních. Potřebuju s tebou něco důležitého probrat. A nerad bych, kdyby nás u toho někdo další slyšel.“ Lenze to trochu překvapilo. U kamaráda z války by čekal, že bude chtít nejdřív provést Berlínem – a to ne zrovna po turistické trase. V hlavě už měl dokonce i plán a těšil se na to.

Takhle to ale vypadalo leda na kavárnu. Theovi asi opravdu šlo jen o námět na článek. Sice tvrdil, že Lenze vidí rád, ale ani jednou se pořádně neusmál a celkem drmolil. Chvílemi bylo těžké mu přes hluk ulice vůbec rozumět.

Jedna možnost klidného posezení se samozřejmě nabízela – ale to poslední, co Lenz chtěl, bylo tahat si známé do bytu. To byl čistě jeho soukromý vesmír.

„Jasně, všechno probereme. Ale předem varuju – tohle je velkoměsto. Největší klid bohužel vždycky najdeš tam, kde je nejvíc lidí.“

VII 

Lenz si pohrával s kávovou lžičkou a pozoroval Theův výraz. Nedokázal si ho zařadit. Lidi se šrapnelovým šokem potkával v Německu často a na jejich tiky i pohledy si chtě nechtě zvykl, ale tohle bylo něco jiného.

Původně ho napadlo, jestli Thea prostě jen neochromilo to obrovské množství lidí, kteří Berlínem proudí. Čtyři miliony jsou přece jen horda a Praha je ve srovnání s ním pořád spíš vesnice. Jenže v uzavřeném prostoru se ta záhadná neuróza ještě zhoršila.

Theo sehrál scénu hned potom, co vešli do kavárny a byli usazeni do jednoho z boxů.

Okamžitě trval na tom, že potřebuje sedět za co možná největší přepážkou, a pořád ukazoval na rohový stůl, ze kterého byl vidět jen cíp ubrusu. Číšník z jeho přízvuku okamžitě odvodil, že mluví s nějakým východním trhanem, a snažil se ho rychle odbýt.

Málem hrozilo, že je z kavárny rovnou vykážou. Nakonec to musel zachránit Lenz tím, že před obsluhou zamával bankovkou, která si zatím ještě držela nějakou tu hodnotu. Stůl byl nakonec jejich.

Pro klaustrofobiky, kterými se za války stali snad všichni včetně Lenze, to bylo jako sedět někde v zákopu. Akorát se v něm pilo a jedlo z porcelánu. Thea ale nové místo trochu uklidnilo. I když jen načas. Do kávové konvice si neustále přisypával cukr a cigaretové pouzdro měl už po chvíli skoro prázdné. Lenz mu musel nabídnout ze svého.

„Já vím, já vím. Vím, co si asi říkáš. Ale teď to možná pochopíš.“ Theo pak vlastně převyprávěl všechno, co Lenz už dávno věděl. Příběh o mladíkovi, co se narodil v Haliči do židovské rodiny – ne úplně zbožné, ale přece jen praktikující – která původně emigrovala odněkud z Ruska. Teď z něj byl sice hrdý Čechoslovák, ale nemohl zavírat oči před tím, co se ve světě děje. A cítil povinnost bojovat proti všem špatnostem. Zatím nic nového, o námětu na nějakou zprávu nepadlo ani slovo. Spíš šlo o patetický úvod. „Slávo, předem tě prosím – neptej se, odkud to mám. Začal bych asi takhle: jedni mí přátelé mají důkazy, že Němci spolupracují s ruskými bolševiky a že společně chystají nějakou velkou věc. Možná i revoluci. Nevím, kam až to sahá ani co za tím stojí. Ale má to oporu někde hodně vysoko.“

„Není to ale trochu jedno? Theo, tady padají vlády snad každý rok a někdy se drží u moci jen pár měsíců. Lidi mají navíc svých problémů dost a komunistům tu zkrachovalo už tolik revolucí, že jsou prakticky rozmetaní. I když jasně, máme tu inflaci a tonoucí se stébla chytá…“

„Nebavíme se o komunistech. Říkám bolševici. V tom je celkem rozdíl. A k tomu nějací Němci, kteří mají vliv. Hlavně v armádě.“

Lenz podobné teorie slýchával často. Hlavně když někde s Anežkou vysedávali až příliš dlouho a přidal se k nim nějaký opilec, přesvědčený o své pravdě. Každý odříkával trochu jiný příběh:

Reichswehr slouží Francouzům a je tu od toho, aby nás všechny v případě potřeby postřílel.

Vojáci každou půlnoc tajně přísahají věrnost císaři a připravují jeho návrat na trůn.

Hindenburga z velení vystrnadili židovští bankéři, aby vydělali na naší prohře.

„Theo, podobné věci tu říká kdekdo. A jen připomínám, že jsem stejně jako ty Čechoslovák. Nemůžu a ani nepotřebuju strkat nos do věcí, do kterých nám nic není. Jsem jen něco jako hlídač, chápeš? Koukám na to, co se tu děje, a píšu o tom k nám domů. Nejsem tu od toho, abych dělal práci za místní novináře.“

Vystoupení s hadem bylo proti tomuhle dost přízemní. Kamarád z války si po letech vzpomene a svému příteli-novináři začne vnucovat konspirační teorie. Navíc o zemi, kterou zbytek světa neuznává a která má co dělat, aby se nezhroutila (bolševické Rusko, i když popis se stále víc hodil i na Výmarskou republiku – která paradoxně jako jediná na světě nové vládce Ruska uznala).

Theo očima neustále přejížděl podél všech přepážek, jako by snad všichni kolem nich rozuměli češtině a snažili se odposlechnout každé jejich slovo. Potom Lenze poprosil o další cigaretu a pokračoval: „Hele, já vím, jak to zní. A pochop, že ti zatím nemůžu říct všechno. Slibuju, že ti k tomu časem povím víc, a je tu i důvod, proč se to dostalo zrovna k tobě. Tady kolem je a bude chaos, jak sám říkáš. Nedá se tu věřit nikomu a taky tu od nikoho nemůžeme chtít, aby šel proti národním hrdinům. A už vůbec ne, když ještě nemáme v ruce všechny důkazy. Proto se první varování poslalo ke mně do Československa. Jo a prosím – zatím se neptej, kdo jsou ti my, o kterých teď mluvím. Neboj se, všechno se dozvíš, až přijde čas.“