Copyright © Ema Labudová, 2024

ISBN 978-80-207-2257-7

Obsah

TOTO JE EXPOZICE

DNY

NOCI

EPILOG PRO KRÁSKY V NESNÁZÍCH

Poděkování

V edici Česká řada vyšly tyto svazky:

TOTO JE EXPOZICE

1

YEAH YEAH YEAH YEAH

(zdroj: Nick Cave, Kodaň 2017)

KDYŽ SE PROBUDILA, SVĚT TAM POŘÁD BYL.

Víš, jak mají Redhoti album Blood Sugar Sex Magik? Z roku 1991. A víš, jak je ve stejnojmenné písni kytarový sólo, co se opakuje jednou po druhé sloce a pak ještě jednou před posledním opakováním refrénu? Tak přesně takový bylo se ti podívat do očí.

Moje babička zmizela na Štědrý den a zjevila se mi o šest let později dne druhého června. Skončila jsem v práci v jednu ráno, sedla jsem do felicie, udělala si zajížďku na Mírák, postavila to jako prase na blikačky, koupila si v nonstopovejch potravinách na rohu Uruguayské a Francouzské ulice gumovej rohlík, posadila ho na sedadlo spolujezdce, sjela do Vršovic, hrozně strašně špatně podélně zaparkovala, vystoupala do poloviny paneláku, uvědomila si rohlík zapomenutý na sedadle spolujezdce, řekla „Ach!“, vrátila se pro něj, nedalo mi to a přeparkovala jsem, výsledek o nic lepší, vylezla jsem pro formu pěšky do nejvyššího patra, opatrně si odemkla, sundala si v modrém – svém – pokoji kalhoty, v koupelně se odlíčila, ignorovala, a přece neignorovala ztěžklé oteklé břicho a velká citlivá prsa, v kuchyni si namazala rohlík tlustě máslem, povytáhla žaluzie, opřela se předkem stehen o topení a podívala se z okna a rohlík snědla. Vyčistila jsem si zuby a šla spát. Zpět v modrém pokoji jsem si stoupla na postel, zapálila si cigáro, vybrala exnerku ke čtení dnes v noci. Vzala jsem knihu do ruky.

„Nelekni se.“

Lekla jsem se. Trhla jsem hlavou po směru hlasu a z cigarety mezi rty mi odpadl na polštář ocásek popela. O můj pracovní stůl se zadkem opírala hrozně krásná baba. Mohla mít třicet něco. Orlí nos, všema deseti se dívající žlutě hnědé oči, přísně stisknutá čelist, znamínko na levé tváři a silné lesklé tmavohnědé vlasy navolno zatočené na levém prsu. Máma má na polici nad hlavou postele zarámovanou černobílou fotografii, na jejímž rubu je napsáno „Krkonoše 1979“, a na té tahle ženská stojí, zabalená do pánské letecké bundy, obklopená porostem vyšším než ona, na nějakém horském svahu a dívá se do objektivu.

Tak to tu máme, Ireno, pomyslela jsem si, už je to tu, teď ti tady jeblo. Já jsem nebyla v dobrém rozpoložení, jo? potáhla jsem a koukala na ni.

„Nedala bys mi taky cigaretu?“

Natáhla jsem se k bílé skříňce za postelí, sebrala z ní krabičku marlbor a otevřela ji a nabídla babičce. Vzala si jednu. Připálila jsem jí. Dotkla se přitom její ruky. Suchá teplá kůže. Cigareta vzplanula, babička vtáhla tváře dovnitř, papír zapraskal. „Hm,“ udělala. Zblízka jsem si všimla, že její obličej má jednu tenkou jizvu vedle druhé, kde by normálně byly vrásky. Přes čelo od spánku ke spánku, mezi obočím, kolem očí, od nosu ke koutkům rtů, něco přes tváře. Vyfoukla. Pocítila jsem, jak to rozvířilo vzduch v pokoji. „Tak cigárko už jsem neměla, ani nepamatuju.“ A usmála se. „Já věděla, proč se ukázat tobě, a ne Renátě. Ty jsi kliďas.“

Neřekla jsem nic.

„Renata spí?“

Přikývla jsem. „V ložnici.“

„S Landerem?“

„Rozešli se rok potom, co jsi zmizela.“

„Zmizela…“ A chvíli ticho. „Motá se mi hlava z toho nikotinu.“ Dala si ještě jednoho šluka a rozhlédla se po popelníku. Pokývla jsem na psací stůl. Zhasila cigaretu v půlce. „Mohla bych se na ni podívat? Až dokouříš.“

Pokrčila jsem rameny. „Tak jdem.“

A pokynula jsem jí. Zavoněla kolem mě pomerančem… ale modrým? Usmála jsem se a zavrtěla hlavou. Zhasila jsem svou cigaretu. Zacinkalo to, když rozhrnula korálkový závěs v chodbě. I její kroky pleskaly o parkety, duněly do koberce, pleskaly o parkety. Zůstala nejistě stát v předsíni přede dveřmi do matčiny ložnice. Otevřela jsem je. Lampa na nočním stolku svítila. Máma ležela na zádech s otevřenou knihou spadlou na prsou. Barva světla od tmavozelených zdí ji dělala myslím mladší. Obešla jsem postel, opatrně jí vyjmula knížku z rukou a položila ji na noční stolek. Napřímila jsem se a podívala se na babičku. Pak na mámu. Nebyly si podobné. Máma vypadá jako hipísácká starší sestra Umy Thurman. Vzbuď ji, napadlo mě, a uvidí se, jak to je. Babička se na mámu dívala se stejným výrazem jako máma občas na mě. Některý věci vidět nechci, rozhodla jsem. Navíc je to všechno úplně jedno. Sáhla jsem po vypínači a pohlédla na babičku. Kývla. Lampa zhasla.

Vrátily jsme se ke mně do pokoje. Babička se zase opřela o stůl, podívala se na mě, zatvářila se pobaveně. „Ty se vážně ani nepodivíš?“

Znovu jsem pokrčila rameny. „Já se od jistýho okamžiku nedivim už vůbec ničemu.“

„No ale to bys měla,“ řekla babička. Pokývala hlavou, zasouhlasila sama se sebou. „To bys měla.“

Mně bylo šestnáct, když babička Josefína zmizela. Když říkám zmizela, používám to slovo přesně v prvním významu, co mě napadne: v jednu chvíli byla, a v druhou ne. Já jsem chtěla na Štědrý den ležet u sebe v pokoji na posteli, kouřit, čumět do stropu a poslouchat na walkmanovi Rage. Protože jsem byla přece hrozná drsnoholka! Hrálo Wake Up, když jsem tě poprvé uviděla. Byl jsi přesně tak přísnej jako Keanu Reeves, když jde ve slow motion poslední scénou, a já si jenom řekla, no ty vole. No to je jedno. Nemohla jsem ležet, poslouchat hudbu a bránit se do roztrhání těla vánoční rodinné pohodě, protože u nás se rok co rok čtyřiadvacátého chodilo na oběd k babičce na Smíchov. Tehdy jsem taky měla v uších Wake Up, když máma otevřela dveře do mého pokoje a řekla „Tak jdem“, což já pochopitelně neslyšela, ale viděla jsem ji a odezřela jí slova ze rtů. Říkám si, že si budu muset tu songu šetřit pro nějakou zvláštní příležitost, až si zapřeju zase převrátit život vzhůru nohama. Ale na tom nesejde. No a babička už prostě doma nebyla. Ucítila jsem u ní v koupelně lak na vlasy. V lednici stála alobalem přikrytá mísa šebestiánského salátu, kuřecí řízky naložené v jogurtu a servírovací talíř chlebíčků, na stole cukroví, v troubě chladnoucí vánočka. V koupelně chyběl hnědý huňatý župan, máma (potom, co obrátila byt vzhůru nohama) prohlásila, že nemůže najít to velký černý triko s obrázkem jorkšíra, co ho babička často nosila doma, no a taky její žluté pantofle na klínku byly tytam a stejně tak mobil, který dostala od strýce Egona toho roku k narozeninám. Byla jsem přesvědčená, že to je nějaká blbost, že doma za pár dní zazvoní telefon, babička bude zpátky a všechno se šťastně vysvětlí, a myslím, že o tom samém byla přesvědčená i máma, no ale věřily jsme tomu týden, pak dva, tři, měsíc, měsíc a půl. Nevím, jak to má máma, neptala jsem se jí, ale já se vzbudila jednoho rána uprostřed února a věděla, že se babička nevrátí a že její zmizení prostě pochopit nemůžu.

No, a rodiče se pak rozešli. Ne kvůli babičce pochopitelně, to by si mohlo myslet dítě a já koneckonců taky chvílemi sklouzávala, měla jsem víc hormonů než roků, do schémat typu „mámě ruplo v bedně a táta to neustál“ nebo že „táta je píčus, co se na mámu vykašlal, když ho potřebovala nejvíc,“ ale ve skutečnosti je to samozřejmě mnohem složitější. Nemůžou za to ani jeden, že se poznali jako dvě těžce alternativní hovada Renata Klárová a Lander Vančura, měli mě, Irenu Vančurovou, nenechali se tím zastrašit, dali mě hlídat babičce, profrčeli bordelem, kterej se odehrával kolem nich, ani jím se nenechali zastrašit, a pak se v jednu chvíli moje matka měnila a můj otec zůstával tam, kde byl. Ne, to mu taky křivdím. Moje matka myslím razila celý život heslo, že není nic špatného na tom prostě jenom být. Být a usilovat o šťastnost. Můj otec, obávám se, byl oproti tomu vždycky trochu nešťastná povaha. Spousta aspirací, od jejichž naplnění ho v každé rozhodující chvíli pozdrželo carpe diem, nízké sebevědomí z toho plynoucí, rozkolísanost, jestli klidnej život, nebo radši dál hovadit, čím dál silnější touha říci „jebat“ všemu a všem a odstěhovat se do lesa a už nikdy na nikoho nepromluvit a proti tomu druhá touha postavit barák, zasadit strom a vyrobit hodnoty. Prostě: můj táta nevěděl a nejjednodušší bylo neklid a nepokoj záplatovat životem rozlítanýho nezodpovědnýho blázna, kterým záplatoval vždycky, jenže zatímco on dělal tohle, máma nastoupila do nový práce, začala v ní vidět smysl a ne jen výplatu, začala v ní být dobrá, doplnila si vzdělání a už nemohla a nechtěla bejt rozlítanej nezodpovědnej blázen s ním. A pak táta začal zdrhat a jejich vztah se ustálil na soužití dvou lidí, co se sice mají moc rádi, ale dalšího nemají společnýho nic, co se jen občas potkají doma, a tahle rovnováha stála celá na tom, že máma byla šťastná a táta výbornej herec, takže když babička zmizela, mámě bylo třicet sedm let, neochvějná jistota, že je fyzicky nemožno se jakožto lidská bytost z masa a kostí jen tak beze stopy vypařit tatam, doma jedno šestnáctiletý hovado a jedno devětatřicetiletý, kamarádi, ať jsou dobrý, jak jsou dobrý, jí prostě nemůžou být tak nablízku, jak by potřebovala (a ne tak intenzivně, a hlavně ne tak dlouho, jak by potřebovala, když jí zrovna obě uši zahlcoval zvuk věcí padajících z jejích rukou), a věděla, že nejbližší člověk za posledních dvacet let života ji teď nepodrží, no tak snažili se oba, ale nešlo to.

„No dobře,“ řekla jsem, „tak já se divim. Co tady hergot děláš? Proč jsi zmizela? Kam jsi šla? Cos tam kolik, šest let, dělala? Cos tam viděla? Jak ses sem dostala? Kudys přišla? Proč tě tu teď vidim? A proč ses mi do prdele zjevila ze všech možnejch dob zrovna teď?“

Babička se zasmála. „Vidíš, možná jsem tu, abych ti předala největší moudro svojí generace a zajistila tak, aby moje generace k tomu moudru vůbec kdy dospěla. A kruh je na světě.“

Jeblo ti, Ireno, blesklo mi hlavou podruhé.

„Cože?“

„Otázka není proč, ale proč ne.“

A zmizela. Chvilku jsem koukala na vzduch. Pak jsem smetla popel z polštáře. Spousta ho zůstala vklíněná mezi vláknama. Prsa mě bolela tak, že jsem si vzala na spaní podprsenku. Když jsem se bdělá kroutila hodinu, začala jsem masturbovat. Udělala jsem se čtyřikrát. Představovala jsem si, jak mě ohýbáš o pracovní stůl u sebe doma.

děkuji za pochopení a za zlost. (Litoměřice, 22. 12. 1962)

znovu se učit nazpaměť jedno telefonní číslo

znovu šedesát cigaret denně

znovu denně dva rumy pro Pánaboha

aby to dobře dopadlo a každodenně

strach že se dá k abstinentům

To nespaní je někdy fakt divný hobby. Skončila jsem v práci v půl jedné, zamkla jsem, zapomněla jsem, že jsem zamkla, vrátila se, zjistila, že ano, zamkla, stála chvíli před autem a přemýšlela, jestli je dobrej nápad po třech probdělých nocích řídit, seru na to, řekla jsem si, ne, „Seru na to,“ řekla jsem a nasedla. Je to takový řeřavý brnění, když nespím, v celý hlavě, a pálivý oči a bušení srdce a – a – a… neutrál. Klíček, spojka. Cak cak cak cak brm. Světla. Zrcátko. Byla jsem bledá. Měla jsem černý kruhy pod očima a mastný vlasy. Srovnat zrcátko, jak patří. Ulice za mnou. Ta věc, anglicky glove compartment… to je jedno. Vytáhla jsem z ní cédéčko: playlist:

Girls – Death in Vegas

Cherry-coloured Funk – Cocteau Twins

Cool Waves – Spiritualized

Stone in Focus – Aphex Twin

The Rip – Portishead

Sing – Blur

Finishing Jubilee Street – Nick Cave

Song of Injured Love – Gábor Szabó

We’ve Only Just Begun – Grant Green

Jedna z těch písní není jako ostatní. Spojka. Jednička. Pomalu spouštět spojku, přidávat plyn. „Do prdele…“ Brzda. Chcíplo to. Není to dobrej nápad. Normálně bych tu měla to auto nechat a jít pěšky, nebo dokonce jet nočkou. Spojka, neutrál, klíček. Cak cak cak brm. Vytočit volant zcela vlevo. Spojka, jednička, pomalu pouštět spojku, přidávat plyn. Rovnat volant. Dvojka. Zrcátka. Blinkr. Pravotočivá zatáčka. Volant. Srovnat volant. Trojka. Dvojka. Zrcátka, blinkr, točit volantem. ▶. Girls. Já miluju tu píseň od tý chvíle, kdy jsem ji poprvé slyšela ve filmu Lost in Translation od Sofie Coppoly, který taky miluju. Bylo ten den horko, třicet sedm stupňů. A v noci bylo příjemně na existování, ale spát se nedalo. Měla jsem na sobě džíny a celkem krátké tmavomodré triko a tmavě červené háčkované baleríny a celý den jsem se potila jako blázen. Předchozího dne bylo totiž myslím docela zima a já nikdy nedávala pozor, když jsem ráno s cigárem v hubě a kafem před sebou sedávala v křesle v obývacím pokoji a koukala na ranní zprávy. Snad toho rána smrtelně bílá holka ve studiu řekla: „Zítra očekáváme prudký nárůst teplot na celém území Čech, v Praze i o dvacet stupňů Celsia. Teplá fronta k nám dorazí od Atlantiku kolem třetí hodiny ranní, ráno tedy v Praze ještě dvacet dva stupňů, v poledne již třicet a v průběhu odpoledne se může teplota vyšplhat až k osmatřiceti stupňům. O počasí vše, pěkný den.“

Kolem poledne mi zavolala Anh. Mávla jsem na brigádnici, že jsem za chvíli zpět, zvedla telefon a vyšla před krám.

„Čau!“

„Nazdar…“

„Tak co, jak ti je?“

„Jo, pohoda.“

„No úplně. Hele, mám jít tady na výstavu o Freddiem Mercurym?“

„Přijde ti, že má svět málo informací o Freddiem Mercurym?“

Anh se zasmála. „No ale vypadá to mega zajímavě…“

„A kde jsi?“

„V Chocni.“

„Děláš si legraci.“

„Ne,“ zasmála se zase Anh.

„V Chocni na výstavu o Freddiem Mercurym, proboha, zajdi si tam radši do kina.“

„No jo, tady je to vlastně tvůj rajón, no hele, byla jsem teď o víkendu na párty a potkala jsem týpka.“

„Oukej. Jako v Chocni?“

„Ne, v Praze.“

„Proč jsi neřekla, že jsi v Prazé…“

„Je to básník.“

„Stop.“

„Moment. Je fakt docela pěknej. Ale ztracenej, typičo, zasekl se v mládí…“

„Anh.“

„Nevim, jestli ho oprcat.“

Sedla jsem si na schody. Zapálila si cigaretu. „To asi můžeš – ale nic víc, prosím tě…“

„Jo, samozřejmě.“

„Kolik mu je?“

„Zajímalo by mě, jak tento týpek prcá. Předal by estýdýčko podle mě.“

„Anh…“ Už jsem se začala smát taky.

„Jo – zapomněla jsem říct věk. Čtyřicet, myslím.“

„É – oukej.“

„Cirka.“

„No tak to už by mohl něco umět.“

„Žejo,“ zahihňala se Anh. „Jako já včera zkoušela masturbaci nad ním a celkem to šlo. No asi mu to říkat nebudu, fakt je to básník, to zavání průserem…“

„No strašně,“ řekla jsem.

„Ale já s ním chodit nechci, já chci chodit s autistickými týpky, co jsou v Mense.“

„Dost!“

„Jak už víš. Mám dobrej vkus přece.“

„Jo jo…“

„Já chci… inženýra…“ Řekla to účelově zasněným hlasem, aby mě rozesmála. Podařilo se. „Týpek mě vezl na koni,“ pokračovala Anh.

„Na jakým koni? Kdo?“

„No ten s tím močákem.“

„Ježišimarja.“

„Není to nějakej song od Svěráka, o inženýrech?“

„Je, Inženýrská, ale to jsou Plavci, dřív se jmenovali Rangers, rok 1983.“

„Tak tu asi neznám.“

„Znáš, vole, to je to promovaní inženýři – sínus kosínus deskriptíva…“

„Hej jo! Tak to mi bude hrát na svatbě. Inženýr… ách… to bych si nechala vytetovat…“

„Takže prostě přechytralej divnočlověk.“

„Ne, kámoško, on má reálně velký penis.“

„… Aha?“

„Kámo – třikrát mě udělal.“

„Gratuluju.“

„Týpek je prostě inženýr. Vykoumal to.“

„Nevykoumal nic, už jsme to řešily, kolikrát jste spolu spali a jakej je poměr!“

„Hele – vykoumal to. Poměr slušnej. Prostě inženýr. Inženýr s velkym pérem, co vykoumal orgasmus…“

„Co, vykoumal. Objevil. Předtím neexistoval.“

„No jasně. Hele – musim. Kolegyně mě už tu nahání zpátky.“

„Jo.“

„Ráda jsem tě slyšela.“

„Já tebe taky.“

„A měj se ráda!“

„Neser.“

Dám si sprchu, až přijedu domů. Myslela jsem za jízdy na to, co jsem toho dne snědla: ráno rozpustný kafe, do něj šplíchnuto smetany na vaření. Cestou do práce jsem se zastavila v sámošce a koupila dva rohlíky a pomazánkový máslo, co mi neotevřený pořád leželo v tašce. Neměla jsem chuť na mastný. Ty dva rohlíky jsem snědla ve volných chvílích. Neviděla jsem červenou a dupla na poslední chvíli na brzdu. Ach – kecám, ještě to – jak se tomu říká, nemohla jsem si vzpomenout, prostě ta malá kartonová piksla kefíru. Zítra jedeš tramvají, jestli se zase nevyspíš, řekla jsem si. Jenže tramvají to bude trvat nejmíň hodinu. Taky jsem mohla jít pěšky, ale jestli bude takový vedro, tak potěš pánbu. Velmi dobře jsem podélně zaparkovala. Brzda, vypnout motor, ruční brzda, pustit pedál, spojka, zařadit stupeň. Vystoupila jsem z auta na čerstvý vzduch. Chlupy na pažích se mi postavily. Zamkla jsem auto, pro formu vyšla schody pěšky, potichu si odemkla. U mámy se svítilo. Spala s knihou na hrudi. Položila jsem knihu na noční stolek a zhasla. Koupelna byla růžová. Sedla jsem si do vany. Byla jsem hubená. Nelíbilo se mi to. Teplá voda. Nechceš mě přeprat? Uhihňaná. Přepraná s rukama nad hlavou. Kousni mě do prsa. Polib mě do podpaží. Nic jako odcházet a cítit ze sebe tebe, hm? Prsa jsou vůbec divný, když je bradavkám teplo. Řešení, na které jsem ale měla přijít až o pár let později: dát si je propíchnout, jelikož piercing učiní bradavku vystouplou a pak jsi prostě imrvére hot jak blázen. Pravda, taky to bolí jako blázen, ale jenom chvilku, a být zastánkyně patosu, řeknu: některý věci bolí mnohem hůř a mnohem déle, jednostranná zamilovanost například… ale nejsem, takže říkám: krámy jsou horší a porod určitě taky. Pyžamo leželo na pračce přesně tak, jak jsem ho zanechala ráno.

Ležela jsem na koberci s nohama opřenýma o postel a četla Znamení lyry, když se mi asi ve čtyři poprvé stáhla děloha. A pak znova a znova a znova, a pak jsem odložila knihu a přetočila se na břicho a skrčila si nohy pod tělem, ale hned jsem se zase vymrštila, hledala chvíli v tašce, pak jsem ji obrátila naruby a vysypala a na koberci se se spoustou bordelu, účtenek, zapalovačů a žvýkaček objevil tampón, tak jsem ho sebrala a šla si ho na záchod vzít. A potom jsem chtěla zhruba hodinu schoulená s ohřívací lahví střídavě na podbřišku a na kříži bídně zhynout, dokud jsem konečně neusnula. Když jsem se probudila, měla jsem průjem. Svlékla jsem se, nechala pyžamo na pračce, prošla nahá bytem, v prsou jsem cítila každý pohyb, z šuplíku vzala kalhotky a podprsenku, sebrala ze země naruby obrácené džíny a natáhla je na ještě vlhké tělo. Přes opěradlo židle viselo pověšených několik svršků, lovila jsem mezi nimi, jedno triko bylo míň zmačkané než ostatní a nesmrdělo kouřem ani potem, a z něj byl král.

Traum: stojím na útesu na konci světa. Obloha zatažená kobercem mračen světle šedých až skoro černých. Dole se vlny rozbíjejí o skálu a dělají to s takovým násilím, že na mě jde tíseň. Přede mnou zmar, ze kterého není útěchy. Za mými zády začíná být z hlíny pomalu ale jistě cítit jaro.

Bílý triko s logem camelek na levé straně hrudi vonělo spícím tělem, oblékla jsem si ho. Stoupla jsem si bokem k zrcadlu a vyhrnula si ho po hrudník a povolila břicho. Byla jsem fakt nafouklá. Vyměnila jsem si tampón. Byl úplně nasáklý krví a kusy tkáně, i když jsem ho měla sotva tři hodiny. Vzrušila mě nahota a horká voda. Stáhla jsem si vlasy, odlíčila se, nakrémovala si obličej. Dnes se nezhulím, dám si tequilový pivo, řekla jsem si, a sníst bych něco měla. V lednici bylo balení šunky, vzala jsem ho do ruky, chvíli se na něj dívala a pak ho vrátila zpátky. Á – šla jsem k sobě do pokoje a vyndala z tašky pomazánkové máslo. Chvíli jsem stála s ním v ruce a čekala. Vrátila jsem se do kuchyně a tlustě si namazala rohlík, co strašil v igelitovym sáčku na lince. Otevřela jsem si pivo. Co budu dělat o víkendu? Zhoubuju se, to je nápad, a uvidím zase kamarády! Dojedla jsem, s plechovkou v ruce a cigaretou v koutku jsem přepleskala v gumových pantoflích byt, rozhrnula korálkovou stěnu v chodbě a otevřela dveře do svého pokoje. Žaluziemi prostupovalo veřejné osvětlení a okna jiných nedospánků. Ticho.

Chtěla bych se ti zase zblízka koukat na zuby. Celý den mě v práci bolelo břicho a byla jsem oteklá a otrávená, vzala jsem si ibalgin, tak už mě pak nebolelo břicho a byla jsem jen oteklá a otrávená, a do hlavy mi bez ptaní přicházely detailní záběry na to, jaká je na omak tvoje tvář proti mojí tváři, tvoje záda proti mojí dlani, no tak na tom už ale fakt nezáleží.

Prošla jsem pokojem a zapla lampu na nočním stolku. Jen já a kouř. Opatrně jsem udělala cigaretou vzdušnou čáru nad popelník na psacím stole a sklepla. V tehdejší době už se nabízela celá řada aktivit, celá řada možností, jak zužitkovat, no spíš zabít kvanta času, co vytanou jako odnikud, když se nespí. Číst, koukat v obýváku potichu na televizi, zapojit si do kláves sluchátka a shrbená na koberci v pozici hrdiny jamovat, čumět do zdi, zapojit si sluchátka do walkmana, na ten samý koberec si lehnout naznak a poslouchat, překládat Cicerona, masturbovat, zhulit se, udělat vývar, cvičit jógu, kouřit, kouřit, kouřit. Horší, když to je třetí noc za sebou a nic z toho už nebaví… to jsem ležela v posteli a snažila se myslet na hezký věci, ale všechny už jsem měla promyšlený. Všechny možnosti šťastného znovushledání, odpuštění a velké lásky, která musí bezpodmínečně a nevyhnutelně až do shoření planety následovat, byly projednány a já na ně byla připravená. Všechny varianty happyendového scénáře napsány. Všechny vzpomínky na polibek, dotek nebo úsměv přehrány do zpitomění. Postavila jsem se k oknu a udělala palcem a ukazováčkem mezeru mezi žaluziemi. Noční Praha.

„Nesciō utrum mē amēs an ōderīs,“ uslyšela jsem babiččin hlas.

Usmála jsem se. „Nevím, jestli mě miluješ, nebo nenávidíš.“

„Co je ve vedlejších větách za časy?“

„Amēs, konjunktiv prézenta aktiva, ōderīs, konjunktiv – hm. Aha. Imperfekta aktiva?“

„To je chyták. Ōdī má perfektní tvary s prézentním významem. Proč konjunktiv?“

„Protože je to nepřímá otázka. Proč mi dáváš chytáky tři roky po maturitě?“

Babička neřekla nic. Otočila jsem se na ni, ale pokoj byl prázdný.

this is my song

and two limbs over shoulder, carried away

because i’m stronger and the Congo is dim

in comes the morning, AAAAAAAAH!

Mimochodem. Na přelomu desátých a dvacátých let jedenadvacátého století dojde v češtině ke zlomu: zatímco doposud se slovo song, výpůjčka z angličtiny, význam píseň pochopitelně, používalo v mužském rodě, myslím podle vzoru hrad, „tenhle song miluju,“ mládež si slovo počeští a zohební do ženského rodu ve tvaru songa podle vzoru žena, „tuhle songu miluju.“ A já bych jenom chtěla podotknout že, ne že bych se chtěla chvástat, první jsem určitě nebyla, ale dovolim si považovat se v tomhle směru za průkopnici, protože jsem říkala songa už tehdy, když mi bylo dvaadvacet, bylo léto, bydlela jsem s mámou ve Vršovicích a nemohla spát a ráda volné dny proležela v posteli a s rukama za hlavou koukala do stropu s otevřeným oknem, skrz které mi do pokoje vnikal svět, a „song“ mám za přijatelné jen v tý sonze od Heleny Vondráčkový. Budu ráda, až začnu najednou slýchat mladý říkat songa. Na každý pád, jestli je tohle můj příspěvek češtině, lidem a dějinám, budiž, jsem spokojená. Nebudu se Josefíny ptát, co mě, Irenu Vančurovou v životě čeká, rozhodla jsem se, snad by to ani nebylo možný, nejspíš i zbytečný nebo nebezpečný, protože jak známo, kdyby Augustu Pinochetovi desátého září 1973 nezkyslo mlíko, tak by se jedenáctého zrána poté, co si ho nalil do kafe, možná nenamíchnul a neudělal puč. Což by bylo dobře. Ale vědět někdo o tom předem, koupil by Pinochetovi čerstvý mlíko a všechno by bylo jiný, akorát že možná taky mnohem horší. Chci říct, že některý věci je prostě lepší dopředu nevědět.

Ležela jsem v posteli. Byla jsem pořád ještě dost zhulená. Přijela jsem domů, smotla špeka, umyla si obličej, vyčistila zuby, vyměnila tampón, oblékla si triko na spaní, vylezla na balkón, dala si do walkmana Cranberries, vykouřila špeka, chvíli jen tak seděla a koukala a vrůstala do proutěnýho křesílka a byla teplá noc, pak jsem se nějak vrátila dovnitř, nějak zavřela mámě dveře do ložnice a pak ještě ty z chodby do obýváku a pustila si opatrně Velkého Lebowskiho a hodinu a půl jsem se dusila, abych se nahlas netlemila.

Dvě bedny, co přivezli z pozůstalosti po mrtvém pánovi z Karlína. Když jsem otevřela Dějiny Latinské Ameriky od Josefa Polišenského z roku 1967, vypadl na mě liebesbrief:

Milý Slávku!

Možná už sis všiml, že chovám k Tobě jisté sympatie.

Kdybys je sdílel, ráda bych s Tebou trávila víc času.

K. 986 60

Přeložila jsem ho napůl a založila do tašky. Potom si dlouho nic nepamatuju. Potom mi zazvonil telefon. Byla to Areta. „Sakra,“ řekla jsem, protože jsem věděla, proč volá.

„Čus, prosímtě, já jsem ještě v práci, sorry, jsem na to zapomněla.“

„Ty nejsi normální.“

„Nevídané.“