Přeložil Petr Kujal

SAMAAN VIRTAAN – PUTININ SOTA NAISIA VASTAAN

Copyright © Sofi Oksanen, 2023

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Petr Kujal, 2024

ISBN 978-80-207-2258-4

Obsah

Předmluva

I

Fotografie

Napadená rostlina

Spravedlnost

II

Hrdina

Zákon

Osvoboditel

Fašista

Zvířata a živly

Národní identita

III

Ruský mateřský balíček

Rozděl a panuj

Ženy jich ještě porodí

Vzory

Trofej

Vyhrožování

Potrava pro děla

Moc

Revoluce rovnosti

IV

Krymnézie

Deportace

Výuka

Minulost, která není minulostí

V

Od dezinformačních oddělení k trollím farmám

Cíl

Doslov

Seznam zdrojů

Nemůžeš dvakrát vstoupit do stejné řeky, protože v ní teče už jiná voda.

Hérakleitos

Předmluva

Na jaře roku 2023 jsem ve Švédské akademii pronesla řeč o Putinově válce proti ženám a povzbuzená jejím přijetím jsem se rozhodla proslov rozšířit na esej o tom, jak Rusko z misogynie vytvořilo ústřední nástroj vlastní moci. Sexuální násilí páchané Ruskem na Ukrajině se stalo zásadním faktorem genocidy Ukrajinců. V domácí politice představuje misogynie prostředek, kterým Kreml brání ženám v nástupu k moci, aby upevnil pozici ústřední vlády. V mezinárodní politice jde o nástroj ruského imperialismu. Všechny tři tyto dílčí oblasti podporují Putinův nejdůležitější úkol, kterým je posílení ústřední vlády.

Rusko už nemá jako vývozní artikl ideologii podobnou komunismu, a tak nenávist vůči ženám využívá pod záminkou ochrany tradičních hodnot při hledání partnerských zemí, ale také při budování stejně smýšlejících komunit v západních zemích, v nichž je základní hodnotou rovnost. Rusko si z nenávisti vůči ženám vytvořilo nástroj, a právě to představuje celosvětovou hrozbu pro práva žen a menšin.

Záměrem využívání misogynie je oslabit demokratické, a naopak posílit autoritářské vlády. Demokracie nicméně nemůže fungovat bez účasti žen, proto je v sázce budoucnost lidstva a to, jaké dědictví odkážeme následujícím generacím.

O těchto tématech už roky píšu také do novin Ilta-Sanomat a časopisu Suomen Kuvalehti a stejně dlouho se čtenáři ptají, co se s danou situací dá dělat. Ruská tradice beztrestnosti umožňuje páchání válečných zločinů, a proto je třeba s ní skoncovat. Východoevropská zkušenost se dvěma totalitními režimy, hitlerovským Německem a následně Sovětským svazem, se nikdy nestala součástí celoevropské kolektivní paměti. Na pozadí problémů se nachází lhostejnost, odvracení pohledu, bagatelizace východoevropského chápání Ruska a integrace financí oligarchů do západního světa.

Nebuďte tedy lhostejní, neodvracejte pohled.

V Helsinkách 18. 8. 2023.

I

Sexuální násilí jako zbraň

Moje prateta se němá nenarodila. Na počátku druhé sovětské okupace Estonska ji odvezli na celonoční výslech, to po něm přestala mluvit. Když se ráno vrátila domů, na první pohled se zdála být v pořádku, ale už nikdy nepronesla víc než: „Jah, ära.“ Na jakoukoli otázku odpovídala vždy: „Jah, ära.“1 Nikdy se nevdala, neměla děti ani žádný vztah. Až do konce života žila jen se svou stárnoucí matkou.

Její příběh jsem slyšela jako malá, a přestože dospělí nespecifikovali, co se při onom výslechu stalo, všichni to jistě chápali. I já.

O mnoho let později jsem napsala román Očista2 a ještě před ním stejnojmennou divadelní hru, sledovala jsem totiž průběh soudních procesů po válce v Jugoslávii. Frustrovalo mě, že uprostřed moderní Evropy vznikaly koncentrační tábory, v nichž bylo na běžném pořádku znásilňování. Prvotním impulsem pro Očistu byl příběh mé pratety. To, co se jí stalo, se odehrálo znovu. A teď se to opakuje zase, uprostřed Evropy.

Prateta se nikdy nedočkala spravedlnosti. Ani nikdo jiný z mých příbuzných. Přišli o statky a pozemky, mnozí zemřeli, část byla deportována. Jen dvěma mým příbuzným se podařilo uprchnout na lodích mířících na Západ. Nikdo samozřejmě neočekával, že se dočká spravedlnosti během okupace.

Po rozpadu Sovětského svazu se nicméně všechno změnilo. Pobaltské země se znovu osamostatnily a započaly dekolonizační proces, známý všem bývalým závislým územím starých koloniálních velmocí. Protože historie byla v Sovětském svazu těsně spjata s politikou a jejím účelem bylo opakování sovětské propagandy, po konci okupace se bádání, věda, kultura a tisk osvobodily z područí totalitního režimu a ve veřejném diskurzu se začal používat jazyk nezávislého státu.3 O minulosti se konečně smělo mluvit nahlas a napřímo. Směla se zkoumat, smělo se o ní diskutovat, vycházela na světlo tak, jak to dříve nebylo možné. Slovům se vrátily významy, které odpovídaly lidským zkušenostem: deportace se směly nazývat deportacemi, okupace okupací. Započalo vyšetřování porušování lidských práv za sovětské éry, ale Ruská federace coby nástupnický stát SSSR v tom nebyla nijak nápomocná, natož aby se omluvila. Západní země Rusko nijak výrazně nevybízely k procesu, kterým si po druhé světové válce prošlo Německo. Možná to podle nich nebylo nutné, protože sovětské zločiny nepovažovaly za dostatečně důležité – přinejmenším ne tak důležité jako potřásat si rukou s Putinem nebo prát krvavé peníze, které oligarchové ukořistili národu. Staré zločiny Západ ignoroval, a právě proto ho neoprávněná ruská invaze na Ukrajinu v únoru 2022 šokovala.

Z estonského úhlu pohledu se válka na Ukrajině jeví, jako bychom znovu prožívali události 40. let, jako by někdo stále dokola mačkal tlačítko Replay, protože Rusko postupuje úplně stejně jako při svých předchozích dobyvačných válkách. Tytéž praktiky jsme viděli a prožili už dříve: teror civilního obyvatelstva, deportace, mučení, rusifikaci, propagandu, zinscenované soudní procesy, nelegitimní volby na okupovaném území, viktimizaci obětí, uprchlické vlny, záměrné ničení kultury. Celkové zděšení západních zemí nicméně odhalilo, že manuál ruského imperialismu neznají dostatečně dobře. A právě ono zděšení ukazuje, proč je potřeba o někdejších válečných zločinech mluvit, proč je nutné je vyšetřovat a proč se musejí stát trvalou součástí naší kolektivní paměti. Bez povědomí o nich nejsme schopni interpretovat náznaky, které k nim vedou. Zatímco dějiny ostatních bývalých koloniálních velmocí jsou součástí učebních osnov, Rusku se z pohledu kolonialismu nevěnujeme ani ve školních lavicích. Země bývalého východního bloku tvoří polovinu Evropy a jejich území trpěla pod nadvládou dvou různých totalitních režimů. Ani přesto se však tato zkušenost nezačlenila do paměti západní části našeho kontinentu, nestala se z ní součást celoevropské historické paměti.

I to je jeden ze způsobů, jak učinit spravedlnosti zadost.

Když se na Západě po druhé světové válce omílalo heslo „Už nikdy víc“, všem, kdo prožili ruský útlak, to znělo falešně. V Sovětském svazu pokračovalo porušování lidských práv a okupace i po pádu hitlerovského Německa. „Už nikdy víc“ vyznívalo, jako by na naší zkušenosti nezáleželo. Na západní mapě kulturního povědomí pro ni nebylo místo.

Fotografie

Národ zničíte, když zničíte jeho paměť

V pracovně mám na stěně pověšenou fotografii pratety z doby, kdy ještě mluvila. Uprostřed sourozenců stojí jejich máma. Nejmladšího drží v náručí. Prateta se stydlivě kouká do objektivu, mé babičce jsou dva roky, všichni mají na nohou kožené boty, které jim ušil táta. V pozadí se nachází zahrada jejich rodného domku, je léto, právě kvetou pivoňky. Návštěvy v mé pracovně se nad snímkem nijak nepozastavují, není k tomu ostatně žádný důvod – vypadá jako úplně běžný rodinný portrét z minulého století. Na fotografii není estonská vlajka ani žádný jiný symbol samostatného Estonska, které byly za Sovětského svazu zakázané, byla ale pořízena za doby „zlikvidovaného státu“. Už jen to ji činilo podezřelou.

Do Finska se dostala až na počátku devadesátých let, poté co se Estonsko znovu osamostatnilo a my se konečně odvážili do kufru přibalovat i fotografie. Za sovětské nadvlády bychom si netroufli, protože snímek by mohli objevit při hraniční kontrole. Staré fotografie patřily na dlouhý seznam předmětů, které se do Sovětského svazu nesměly přivážet ani se odtamtud odvážet, takže pokus o propašování snímku přes hranice by spustil smršť otázek, proč jej máme a co zobrazuje. Jakákoliv odpověď by vedla k témuž výsledku – o fotografii bychom přišli. Sovětská okupace pro estonské rodiny znamenala, že fotografie vnímané jako nebezpečné se vytrhávaly z alb, vyhazovaly, zakopávaly pod zem nebo schovávaly za tapety, tak jako u nás, a vytahovaly se pouze při důvěrných setkáních. Vzpomínání na rodinu, blízké a zemřelé se v Sovětském svazu odehrávalo jen v soukromí. O příbuzných jsem se dozvídala právě díky fotografiím a příběhům, které se k nim vážou. Díky nim dostali tváře.

Kontrast oproti Finsku, kde jsem se narodila a chodila do školy, byl obrovský. Ve Finsku je na Den památky zesnulých, na Vánoce a na Den nezávislosti běžné zapalovat na hřbitově svíčky. Můj finský děda byl válečný veterán a jeho bratr-dvojče padlý hrdina. I finské války patřily do mé rodinné historie, ale svíčky zapalované na hrobech při veřejných vzpomínkových příležitostech mi vždy připomínaly příbuzné, na které jsme směli vzpomínat pouze v duchu nebo v důvěrné společnosti. Finské vlajky vyvěšované na Den nezávislosti mi na mysl přinášely estonskou vlajku, která byla stejně jako další symboly „zlikvidovaného státu“ zakázaná, včetně používání modro-černo-bílé barevné kombinace třeba v abstraktním umění. Učit se na prvním stupni se spolužáky nazpaměť píseň zpívanou při vztyčování vlajky mě trápilo, protože v Estonsku nebylo za sovětské okupace nic podobného ani myslitelné. Pro mé spolužáky byla možnost naučit se ve škole slova zmíněné písně až otravně samozřejmá. My jsme naopak nesměli ukazovat symboly samostatného Estonska ani ve Finsku, které v té době procházelo finlandizací; pro Finsko žádné svobodné Estonsko neexistovalo, protože ve vztahu k okupovaným územím muselo následovat oficiální sovětskou linii. Estonce žijící v zahraničí SSSR bedlivě sledoval. Nevhodné projevy vůči němu za jeho hranicemi by ohrozily příbuzné žijící na sovětském území. I já jsem pochopila, že nesprávná slova nebo jednání by znamenaly, že už nás do SSSR nepustí. Už nikdy bych neviděla babičku.

Sovětský svaz se na okupovaných územích snažil zničit paměť, včetně její vizuální formy, a nyní činí Rusko v dobytých ukrajinských oblastech totéž. Kromě obměny učitelů a rusifikace výuky ničí povědomí Ukrajiny o vlastním kulturním dědictví i rabováním veřejných sbírek, jako třeba muzeí, i soukromých úschoven paměti, tedy lidských domovů. Svět mohl v médiích sledovat, jak ruské jednotky na Ukrajině srovnávají se zemí celá města. Ta jsou plná lidských domovů a domovy zase vzpomínek a s nimi spojených předmětů. Žádná vzpomínka není pro okupanty tak malá, aby nestála za zničení, protože někdy i jediná fotografie, jediný příběh může držet naživu historii celé rodiny. Proto Rusku nejde pouze o rabování uměleckých sbírek. Nebezpečné jsou pro něj i soukromé fotografie. Uchovávají totiž vzpomínky na něco, co chce Rusko vyhladit. Uchovávají vzpomínky na oběti ruských zločinů a na samostatný ukrajinský národ.

Když začal rozsáhlý ruský útok, byl dvaadvacetiletý Illja doma v Kramatorsku. Rozhodl se uprchnout vlakem spolu s matkou a sestrou. Na kramatorském vlakovém nádraží plném civilistů je zastihly ruské rakety. Při útoku zemřelo 60 lidí, 110 bylo zraněno. Illjova rodina vyvázla. Znovu se o útěk pokusili autem, ale na cestě je zastavila ruská kontrola. Vojáci v Illjově mobilu našli snímek, na němž s ukrajinskou vlajkou oslavuje ukrajinský Den nezávislosti. Dále objevili seznamovací aplikaci určenou sexuálním menšinám.

Illja se stal obětí sexuálního útoku osmi vojáků ruské armády. Svůj čin si natočili.4 Po týdnech mučení osvobodila Illju ukrajinská armáda. Jeho jediným „zločinem“ bylo, že si v mobilu uchovával vzpomínky na sebe samého.

Dnes není ničení fotografií tak snadné jako za dob Sovětského svazu. Držení těch nesprávných nicméně stále může být hazard, hrozba, která vystavuje blízké riziku, takže uchovávání vzpomínek se stává nebezpečným a fotografie stigmatizujícími. Už jen to poškozuje vizuální paměť, jeden z klíčových prvků utváření identity. Kvůli takovéto hrozbě lidé snímky z mobilů mažou a přestávají sdílet ještě předtím, než je k tomu někdo začne nutit. Mnohé takováto hrozba přiměje ke smazání všech kontaktů, celé paměti telefonu. Moje kamarádka odjela z Kyjeva deset dní po začátku invaze, protože předpokládala, že jinak se bude muset dostat přes ruské zátarasy, z čehož měla větší strach než z bombardování. Myšlenka, že by si dopředu z mobilu vymazala údaje a fotografie, se jí ale příčila, a i kdyby to udělala, na internetu jsou vždy k nalezení důkazy, na čí straně stojí. Právě z těchto důvodů zůstali mnozí na územích okupovaných Ruskem. Neměli odvahu pokusit se překročit ruské kontrolní body, tak jako to udělal Illja s rodinou.

Rusku se dařilo upravovat chování a vizuální paměť lidí už dříve. Proto to dělá i nyní. K okupaci vždy patří změna morálního paradigmatu: co bylo dříve správné a respektované, stává se v souvislosti s okupací nesprávným a nebezpečným.

Moje prateta, která vyrůstala na počátku minulého století jako dcera sedláka v západním Estonsku, a Illja z Kramatorsku se narodili do úplně rozdílných světů, nespojuje je dokonce ani pohlaví. Mají ale společnou zkušenost, která jim změnila celý život. Oba jsou civilisté. Oba se stali oběťmi násilí ze strany osob jednajících ve jménu ruské moci.

Ve veřejné diskuzi o sexuálním násilí stále zaznívají otřepané argumenty, že takové jednání nějakým způsobem souvisí s neovladatelnými mužskými pudy. Tak tomu ale není. Zmíněné činy se dějí, protože pachatelé mají příležitost vyhnout se trestní odpovědnosti.

Pratetinu a Illjovu zkušenost spojují také motivy, které pachatele k takovému jednání přiměly. Spojují je zločinné záměry a příčiny, které k použití sexuálního násilí vedly, protože ty se během desítek let nezměnily. Rusko se uchyluje k téže zbrani generaci po generaci stále ze stejného důvodu: aby zneuctilo oběti, zlomilo odpor a upevnilo si mocenské postavení, protože každá oběť je odstrašujícím případem pro ostatní.

Illja žije ve svobodné části Ukrajiny a aktuálně chodí na terapie. Není jisté, zda se pachatelé ze svých činů budou někdy zodpovídat, ale jelikož Illja o své zkušenosti veřejně promluvil, může to dodat odvahu k témuž i dalším obětem sexuálních útoků. Ve světě mé pratety nic takového nebylo možné. Nemohla si v televizi ani na internetu poslechnout rozhovor s někým, kdo prožil totéž co ona. V tomto ohledu se svět pro oběti zlepšil. Vědomí, že existuje někdo se stejným osudem, pomáhá zmenšit míru sebeobviňování; situaci, která se v současnosti stejně jako o několik generací dříve stává osudem tolika lidí, si oběti nepřivodily samy.

Napadená rostlina

O dokumentaci sexuálních zločinů

Michail Romanov je dvaatřicetiletý otec od rodiny a voják ruské armády. Na jaře roku 2022 vnikl do domu ve městě Brovary v Kyjevské oblasti, zavraždil jeho majitele a následně opakovaně znásilnil jeho právě ovdovělou manželku. Čin trval hodiny. Pachatelovo vlastní dítě je dle dostupných informací stejně staré jako chlapec, který během znásilňování plakal ve vedlejší místnosti.

V květnu 2022 byl na Ukrajině Romanov v nepřítomnosti obžalován ze znásilnění.5 Bylo to první žaloba svého druhu a vyšetřování ruských surovostí je teprve na počátku. Invazní jednotky se na Ukrajině dopouštějí systematického sexuálního násilí na civilistech bez ohledu na jejich věk a pohlaví.

Zahraniční pozorovatelé a vyšetřovatelé vypověděli, že viděli důkazy o takových činech, které si v ničem nezadají s krutostmi páchanými během války v Bosně či ve Rwandě. Mnoho znásilnění probíhá na veřejnosti. Ruští vojáci páchají zločiny přímo na ulici nebo nutí blízké obětí, aby je sledovaly. Rodiče jsou nuceni přihlížet znásilňování dětí, děti znásilňování rodičů. Některé oběti jsou znásilňovány, dokud nezemřou.

Sexuální násilí na celé generace traumatizuje a rozbíjí komunity a rodiny, mění v dané oblasti strukturu obyvatelstva. Proto se při okupaci jedná o tolik oblíbený nástroj, proto se Rusko k této prastaré zbrani stále uchyluje. V případě Ukrajiny je namístě se ptát, zda Rusko znásilnění používá také jako nástroj genocidy.

Koncept genocidy vypracoval Raphael Lemkin, polský právník židovského původu a absolvent Lvovské univerzity, a to poté, co byl ve třicátých letech nucen uprchnout před protižidovskými pogromy. Slovo „genocida“ použil poprvé v roce 1943. Pojem se stal důležitou součástí norimberských procesů a sehrál zásadní roli při formování Úmluvy o zabránění a trestání zločinu genocidia, kterou v roce 1948 přijala OSN. Podle Lemkina genocida není jednotlivý čin, ale proces, který systematicky usiluje o likvidaci způsobu života nezbytného pro určitou část obyvatelstva, a to až do základů, s konečným záměrem tuto skupinu lidí vyhladit.6 Genocida neznamená nutně zabíjení, vyhlazování má mnoho forem. Pokud ke zničení skupiny nestačí jiné kroky, „poslední možnost představuje kulomet“. Tomu předchází snaha o zničení kultury, jazyka, národní identity, náboženství a institucí, pocitu bezpečí, svobody, vlastní důstojnosti a zdraví dané skupiny lidí, která nakonec „uschne a zahyne jako napadená rostlina“.7

Znásilnění je jako čin s cílem genocidy definováno záměrem pachatele a klasifikace zločinu jakožto genocidy závisí na rozpoznání různých vzorců. Sexuální násilí páchané ruskými vojáky na Ukrajině je součástí většího celku a není možné je posuzovat bez kontextu, ve kterém se zločiny uskutečňují. Do tohoto celku patří ukrajinské a ruské dějiny, vývoj rovnosti v obou zemích či ruský imperialismus a jeho realizace.

V případě Ruska je záměr genocidy zřejmý už jen z projevů vrcholných představitelů státu a z médií: stále se opakují výroky, že Ukrajina není stát a že Ukrajinci neexistují. Stejně tak se rétorické vzorce odpovídající znakům genocidy opakují v tvrzeních vojáků obviněných ze sexuálního násilí. Vojáci například vypověděli, že znásilnění provádějí tak dlouho, až oběti ztratí zájem o styk s Ukrajinci. Kastraci ukrajinských válečných vězňů zdůvodňují tím, že takto muži nebudou moct mít děti.

Během posledního roku jsem slyšela projevy mnoha odborníků na téma, jak složité je prokázat genocidní záměr znásilnění, jak těžké je za něj někoho odsoudit, jak problematické je zločin definovat jako součást genocidy. Tomu rozumím, stejně jako chápu nákladnost a časovou náročnost soudních procesů. Nepřestává mě ale udivovat, proč se na Západě v této souvislosti mluví v podstatě jen o složitosti prokazování. Spravedlnost má mnoho podob. Spravedlnost je i být vyslyšen ve veřejné diskuzi. Spravedlnost je i projevení podpory. Spravedlnost je i odsouzení vyhrožování obětem a odsouzení jejich viktimizace. Pokud se oficiální narativ soustředí na právní komplikovanost definice genocidního znásilnění nebo na obtížnost pohnat obviněné k zodpovědnosti, jaké sdělení obětem to je? Jaké sdělení Rusku? Jaké sdělení očitým svědkům a těm, kdo hrůzy prožili? Že je to s nimi… složité? Že jde o složité případy? Tak složité, že o zločinech ani nemá cenu mluvit? Pokud tento pohled převládne, jde o nepřímou viktimizaci obětí, o ponechání důkazního břemene na jejich straně. S nimi to není složité. Nejsou to složité případy.

Složitý případ je Rusko.

Moje prateta zůstala celý život bezdětná. Přestože by se dnes to, co prožila, možná nepodařilo klasifikovat jako genocidní znásilnění, nemění to nic na faktu, že nikdy nenavázala žádný partnerský vztah ani se nevdala. Její matka měla osm dětí. Babiččin bratr přišel o rozum poté, co viděl, jak se jeho přátelé pronásledovaní příslušníky NKVD utopili v bažině, a brzy nato zemřel. Ze sourozenců přežila první roky sovětské okupace pouze moje babička a její jediné dceři se podařilo uprchnout ze země. Z osmi sourozenců mělo děti jen pár. Byl to důsledek sovětského režimu. Porodnost v sovětském Estonsku patřila k nejnižším v celém SSSR.

Mnoho Ukrajinek pocítilo, že sexuální násilí páchané ruskou armádou ovlivnilo jejich vnímání vlastního ženství, i ty, které nyní žijí mimo Ukrajinu. Jedna z nich mi řekla:

„Každý dotyk, dokonce i objetí, mi působí bolest. V sexuálním životě si dávám pauzu. Libido je pryč. Několikrát jsem to zkoušela, ale skončilo to jen pláčem. Nemůžu pustit z hlavy, že sex je prostředkem násilí. Je to strašné. Je strašné ležet v posteli, snažit se obejmout svého drahého, kterého už možná nikdy neuvidím, a přemýšlet, na co bych vzpomínala, pokud by se opravdu nevrátil.

Vetřel se mi snad na lůžko zákeřně nepřítel? To si myslet nechci. Nechci si připadat bezradná. Ubožák je právě naopak náš nepřítel, který nám chce zkazit to nejintimnější. Myslí si: nemůžeme vás ovládnout? Tak zničíme vaši schopnost mít děti, vaši schopnost vytvořit další generaci, zničíme pokračování vaší rodové linie.“

Na válečných územích je sexuální násilí mnohem víc než jen nucená soulož. Do stejné kategorie spadá také vyhrožování znásilněním, napadání těhotných žen, nucení do podřepu a ke svléknutí, stříhání vlasů, násilí směřované na pohlavní orgány. To všechno se týká i mužů. Na prožité sexuální násilí nelze zapomenout, nezapomenou na něj dokonce ani svědci či vzdálenější pozorovatelé. Jedné mé kamarádce je přes sedmdesát. Když byla malá, její matku u nich doma ve vedlejší místnosti znásilnil ruský voják. Kamarádka dodnes při zaslechnutí ruštiny pociťuje strach.

Rusko si ze sexuálního násilí udělalo zbraň, nadgenerační a nadnárodní odstrašující prostředek. Za studené války se známým termínem stala rovnováha hrůzy. V případě odstrašování souvisejícího se sexuálním násilím takové rovnováhy nicméně dosáhnout nelze, proto si ho Rusko tolik oblíbilo. Tento způsob odstrašování nemůže Západ oplatit stejnou mincí. To ovšem neznamená, že bychom o něm měli mlčet nebo se k němu stavět lhostejně, protože takový postoj slouží zájmům Ruska – a právě tak i zájmům diktátorů a vojenských vůdců dalších zemí, kteří bedlivě pozorují, jakou reakci ruské činy vyvolají. V jedné z prvních Shakespearových tragédií Titus Andronicus je znásilněna králova dcera Lavinie. Aby nemohla odhalit pachatele, vyříznou jí násilníci jazyk a pro jistotu jí ještě useknou ruce, aby na ně nemohla ani ukázat. Stejně tak se Rusko snaží umlčovat oběti svého teroru širokou paletou prostředků, z nichž jedním je viktimizace obětí. Jde o účinný nástroj, protože rezonuje s univerzální stigmatizací sexuálního násilí, s hanbou a obviňováním.

Někdo se domnívá, že mluvením o znásilněních jejich počet prudce naroste, mlčení by jim naopak mělo zabránit. Moje prateta nikdy nemluvila o tom, co se jí stalo. Mnozí mlčeli o zločinech Rudé armády za druhé světové války. Mnozí mlčeli o zločinech za válek v Čečensku a v Sýrii. Mnozí mlčeli o těch páchaných na Krymském poloostrově a na území loutkových východoukrajinských států ovládaných od roku 2014 Ruskem.

Ruské armádě to v opakování stejných zločinů nezabránilo.

Za časů mé pratety se žádná veřejná diskuze o sexuálním násilí nevedla, v dobách sovětské okupace to ani nebylo možné, zrovna tak jako to dnes není možné na ukrajinských územích okupovaných Ruskem. Jinde je situace odlišná, přesto jsou v debatě o válkách a o Rusku příběhy obětí sexuálního násilí stále zastoupeny jen marginálně – respektive bývají vyjádřeny pouze čísly.

Když Beth Rigby ze zpravodajského kanálu Sky News vedla v listopadu 2022 interview s Olenou Zelenskou, hned v úvodu pořadu se jí zeptala na počet znásilnění spáchaných ruskou armádou.8 Takový dotaz je v rozhovorech týkajících se válečného sexuálního násilí běžný. Samotný počet znásilnění nicméně nevypovídá nic o celkové šíři ani dopadu tohoto jevu. Nevypovídá nic o tom, na kolik lidí mají činy nepřímý vliv. Nevypovídá, u kolika lidí ovlivní jejich volbu povolání či práceschopnost. Nevypovídá, kolika lidem zkomplikují začlenění do společnosti. Nevypovídá o ženách, které oněměly jako moje prateta nebo si začaly vybírat oblečení podle toho, jak velkou část těla zahaluje. Nevypovídá o Ukrajinkách, které převlékají své dcery za chlapce, ani o ženě, která si doma skladovala kbelíky s hnojem a při příchodu ruských vojáků je na sebe a svou dcerku vylila. Nevypovídá o ztracené generaci, o dětech, které se obětem sexuálního násilí nikdy nenarodí. Nevypovídá o Ukrajinkách, které se vyhýbají intimitě s manželem kvůli tomu, co se na Ukrajině přihodilo jiným ženám. Nevypovídá o ženách, které jejich muž opustí, když se dozví, co se stalo. Nevypovídá, kolik žen je bez vlastního zavinění nakaženo virem HIV nebo má až do konce života potíže se štítnou žlázou. Lékaři pečující o oběti válečných znásilnění si všimli, že těmi oběti trpí často a že se nejedná o jediné fyzické problémy. Sexuální násilí může celoživotně poznamenat zdraví oběti.

Určování počtu znásilnění je zároveň složité, protože ženy nejsou vždy schopné říct, kolikrát byl čin proveden a kolik bylo násilníků. Může jich být tolik, že ženy ztratí schopnost počítat. Činy někdy trvají dny, týdny, měsíce, roky. Ženy během znásilňování nemusejí být vždy při vědomí, mohou být zdrogované nebo zavřené ve sklepě. Mohou mít hlavu zakrytou pytlem nebo kápí. I přesto chtějí vyšetřovatelé, úředníci a novináři znát počet. Vždy. Oleksandra Matvijčuk, držitelka Nobelovy ceny za mír a právnička věnující se lidským právům, se zabývá dokumentací válečných zločinů. Nepřemýšlí však, pod který paragraf který zločin spadá. „Dokumentujeme lidskou bolest,“9 uvádí.

Nechci zmenšovat význam čísel, ale existují i jiná čísla: kolik let nebo desetiletí uběhne, než se oběť dočká dne, kdy na to, co se stalo, ani jednou nepomyslí? Kolik dnů, týdnů, let, desetiletí uběhne, než je oběť schopna prožít intimní chvíle, aniž by myslela na to, co se jí stalo? Kolik let nebo desetiletí uběhne, než se zahojí šrámy na těle? A ty na duši? Tytéž otázky bychom mohli klást blízkým obětí, jejich rodičům, partnerům, dětem a těm, kteří museli zločinům přihlížet nebo byli donuceni se jich tak či onak účastnit. Poměřování ničivých dopadů války počtem padlých a zraněných vojáků možná vedlo k tomu, že počet mrtvých a počet amputovaných končetin představuje jakési přirozené kritérium a nikdo dosud neshledal nutnost zavést jiný způsob měření těchto dopadů. Množství zbraní a munice zdůrazňované ve válečném zpravodajství možná vytváří jazyk, který z čísel činí jediné válečné měřítko. Po znásilněních jen zřídka zůstanou mrtvoly, které by se daly zahrnout do počtu obětí. O znásilněních je málokdy možné informovat v reálném čase. Snad proto je výzkum dlouhodobých následků sexuálních válečných zločinů stále v plenkách. Možná nikdo nepovažuje za nutné jej financovat, protože převládá názor, že „nás“ se to vlastně netýká, už ne, ne „nás“, tedy bílého západního světa.

Je pochopitelné, že samotné oběti o svých prožitcích mlčí. Někdejší ukrajinští váleční zajatci se mohou obávat případné pomsty na stále vězněných kamarádech nebo blízkých těch osvobozených. Důstojnice ukrajinské armády Julija Horošanska v rozhovoru pro Toronto Star zopakovala, co jí při propuštění ze zajetí řekli Rusové: „Kdybych prý pravdivě vypověděla, co se ve vězení dělo, najdou si všechny, které miluju.“10 Přesto ostatní vyzývá, aby o svých zkušenostech mluvili. Podpora prostředí pro diskuzi oproštěného od viktimizace a vyhrožování je úkolem nás ostatních, stejně jako zajistit, aby prožitky žen zůstaly součástí rozhovorů a rozhodování týkajících se Ruska. Jen pokud se tomuto tématu budeme věnovat veřejně, nebudeme ho upozaďovat a vynaložíme prostředky na prošetření zločinů, ukážeme obětem, že na tom, čím si prošly, záleží. Že jejich příběhy jsou důležité. Že Rusko nedosáhne svých cílů, o které usiluje používáním celé škály sexuálního násilí jako zbraně. Že útočník nedosáhne kýženého mlčení.

Pro Ukrajinu je odsouzení Ruska za válečné zločiny a jejich vyšetření samozřejmou podmínkou pro jednání o míru. Sexuálním zločinům se ze všech válečných zločinů dostává vůbec nejméně pozornosti a z historického hlediska jsou nejpřehlíženější. Obava, že vyšumí do prázdna, je tedy namístě. O mírových vyjednáváních se do léta 2023 mluvilo hodně, ale potřebu zapojit do nich ženy a jejich prožitky nikdo přímo nezmiňoval.

Spravedlnost

Mlčení a hanba nejsou spravedlnost

Občas přemítám, co by mé pratetě bývalo vrátilo řeč. Stačilo by ukončení sovětské okupace? Nabyla by znovu hlas, kdyby se Estonsko osamostatnilo ještě za jejího života? Pomohlo by, kdyby v rádiu slyšela písně, které byly pod sovětskou vládou zakázané? Kdyby se nemusela bát, že někde venku narazí na muže, kteří ji vyslýchali? Náhodné všednodenní setkávání s pachateli, mučiteli a násilníky je pro mnoho obětí stále realitou, včetně těch, kdo žijí v okupovaných oblastech Ukrajiny.

Válečná reportérka Christina Lamb vypráví v knize Naše těla, jejich bojiště o jezídských obětech bojovníků ISIS, které se uchýlily do Německa. V jejich případě se západní terapie mluvením ukázala jako překvapivě velká výzva. Na otázku, jak se jim daří, odpovídaly, že jejich dětem se daří dobře. Ženy nebyly zvyklé hovořit o násilí na nich samotných a nejspíš ani obecně o svých vlastních zkušenostech. Část jich mluvit úplně přestala, stejně jako moje prateta. Některé se rozmluvily až po roce.11

Jezídské ženy a moje prateta nejsou jediné, u koho prožitá událost způsobila ztrátu řeči. Stejný osud měla i přeživší genocidy Tutsiů Victoire Mukambanda. Teprve po prožitých mukách se dozvěděla, že ženy byly znásilňovány po celé zemi, nikoliv pouze v okruhu její rodiny a přátel. Netušila, že totéž se děje také dalším ženám v jiných válkách.12 Nakonec se jí hlas vrátil a svědčila (pod krycím jménem JJ) v procesu, při němž byl vynesen první rozsudek o znásilnění jako válečném zločinu. Mužem odsouzeným v roce 1998 byl starosta města Taba Jean-Paul Akayesu, který vydával příkazy k vraždám. Svědectví Victoire Mukambandy nebylo samozřejmostí; mnoho těch, kdo vypovídat přislíbili před ní, bylo zavražděno.

První zaznamenaný mezinárodní rozsudek za znásilnění padl v roce 1474, kdy byl popraven poddaný burgundského vévody Peter von Hagenbach. Rytíř se svou družinou léta terorizoval civilní obyvatelstvo, mimo jiné formou znásilňování. Soudní porota sestavená rakouským arcivévodou a čítající 28 členů odsoudila von Hagenbacha k smrti, přestože se hájil tím, že se pouze řídil příkazy. Tento případ je pozoruhodný, protože jde o vůbec první zdokumentovaný soudní proces týkající se odpovědnosti nadřízených za činy vojáků pod jejich velením a zároveň je to první zdokumentovaný soudní proces, při kterém mezinárodní soud vynesl rozsudek nad velitelem za genderově podmíněné násilí spáchané jeho jednotkami.

Potom následovalo dlouhé ticho.

Za americké občanské války zmodernizoval právník Francis Lieber americkou legislativu v otázce práv a povinností unionistů. Právní předpis známý jako Lieberův kodex vešel v platnost roku 1863 a ukládal armádě humánní zacházení s civilním obyvatelstvem a pod pohrůžkou trestu smrti zakazoval mučení nebo znásilňování civilistů.

Příběhy obětí, které získají publicitu, představují pouze špičku ledovce.17

Nikdo se nemůže odvolávat na nevědomost.