Přeložila Dana Krejčová

The Bladed Faith

Copyright © 2022 by David Dalglish

Cover copyright © 2022 by Hachette Book Group Inc.

All rights reserved.

ISBN 978-80-284-0269-3

Obsah

Kapitola jedna

Kapitola dvě

Kapitola tři

Kapitola čtyři

Kapitola pět

Kapitola šest

Kapitola sedm

Kapitola osm

Kapitola devět

Kapitola deset

Kapitola jedenáct

Kapitola dvanáct

Kapitola třináct

Kapitola čtrnáct

Kapitola patnáct

Kapitola šestnáct

Kapitola sedmnáct

Kapitola osmnáct

Kapitola devatenáct

Kapitola dvacet

Kapitola dvacet jedna

Kapitola dvacet dva

Kapitola dvacet tři

Kapitola dvacet čtyři

Kapitola dvacet pět

Kapitola dvacet šest

Kapitola dvacet sedm

Kapitola dvacet osm

Kapitola dvacet devět

Kapitola třicet

Kapitola třicet jedna

Kapitola třicet dva

Kapitola třicet tři

Kapitola třicet čtyři

Kapitola třicet pět

Kapitola třicet šest

Kapitola třicet sedm

Kapitola třicet osm

Kapitola třicet devět

Kapitola čtyřicet

Kapitola čtyřicet jedna

Kapitola čtyřicet dva

Kapitola čtyřicet tři

Kapitola čtyřicet čtyři

Kapitola čtyřicet pět

Kapitola čtyřicet šest

Kapitola čtyřicet sedm

Kapitola čtyřicet osm

Závěr

Autorova poznámka

Tuto knihu věnuji své ženě Sam, která zachovávala klid,
když jsem to potřeboval, i sebedůvěru, když jsem ji postrádal, a pomohla zachránit to, z čeho se vyklubala
tato nová trilogie.

Kapitola jedna

Cyrus

Cyrusi Lythanovi celý život tvrdili, že válečné loďstvo jeho rodičů je největší na světě a z největšího kontinentu Gadiru se mu žádná flotila nevyrovná. Bylo pýchou jeho rodiny, korunním klenotem ostrovního království Thanet. Když teď stál na hradním balkoně, rukama svíral balustrádu, až mu zbělely klouby, a díval se, jak jejich lodě hoří, pochopil, že to byla lež.

„Tím překvapením toho moc nezískají,“ prohlásil Rayan. Starší muž a nejvěrnější rodinný přítel stál vedle něj, zatímco se po molech šířil požár. „Zachovej si víru. Naši bohové nás ochrání.“

Přístav halil kouř, ale na okrajích vzdouvající se černi Cyrus viděl, jak z balist upevněných na palubách říšských lodí létají hořící oštěpy. Takové síle nemohly thanetské čluny se svými ubohými lučištníky čelit, ani kdyby nebojovaly proti přesile. Jenomže počty nebyly zdaleka vyrovnané. Vychvalovaná thanetská armáda čítala dohromady padesát plavidel, i když pouze třicet z nich bylo v blízkosti Vallessau, když se z ranní mlhy vynořily dvě stovky říšských lodí s trupy natřenými načerno a šedými plachtami poznačenými dvěma rudýma rukama sepjatýma k modlitbě.

„Neměl bys být dole s ostatními paladiny?“ zeptal se Cyrus. „Nebo už jsi na bitvu příliš starý?“

Bílý kyrys zachřestil, jak si Rayan založil ruce na prsou. Byl paladin Lycaeny, svatý válečník, jenž zasvětil život jednomu ze dvou thanetských bohů. Právě na Lycaenu a Endariuse nyní ostrov spoléhal, že zadrží blížící se invazi. Hrad se tyčil na nejvyšším vrcholku města Vallessau, chráněný širokou vnější hradbou obtáčející úpatí svahu, na němž byl zbudován. Thanetští vojáci obsadili vnější hradbu a jejich vatovaná kožená zbroj vypadala žalostně nedostatečně. Paladinové obou bohů se shromáždili na nádvoří mezi vnější hradbou a samotným hradem. Třebaže jich nebylo ani šedesát, pohled na ně dával Cyrusovi naději. Jejich dokonale vyleštěné zbraně jasně zářily a ranní slunce se jim odráželo od zbroje, ať už to byly zlacené kroužky Endariusových paladinů, či bílé pláty Lycaeniných. Bohové samotní pak čekali uvnitř hradu.

„Je smělé označit mě za starce, když sám ještě ani nejsi mužem,“ opáčil Rayan. Pleť měl tak tmavou, jako měl bílé vlasy, a když se usmál, roztáhl se mu elegantně zastřižený vous. Ten úsměv byl zároveň srdečný i prchavý. „Jeho Výsost mě pověřila, abych tě chránil.“

Cyrus se snažil zůstat optimistou. Snažil se držet víry v božské bytosti, které se zavázaly chránit Thanet. Zdánlivě nekonečný příliv vojáků vystupujících z lodí a pochodujících po hlavní třídě k vnější hradbě hradu tu víru ale zlomil.

„Pověz, Rayane, pokud hradba padne a naši bohové zemřou, jak mě ochráníš?“

Starší muž se zadíval dolů na ostatní Lycaeniny paladiny shromážděné u brány a jeho myšlenky byly zjevně ozvěnou těch Cyrusových.

„Těžko,“ odpověděl. „Zůstaň tady a modli se za nás za všechny. Budeme potřebovat každý ždibec pomoci, jaký nám tento krutý svět poskytne.“

Opustil balkon. Když se za paladinem zabouchly dveře, Cyrusovi se zrychlil tep, ale přetrvávající strach potlačil. Jeho zbabělá část na něj křičela, ať si najde místo někde na hradě, kam zaleze se svěšenou hlavou a schová se. Jenže umíněná pýcha udržovala jeho nohy na místě. Čtrnáctiletý thanetský princ bude svědkem osudu svého království.

Obléhání začalo s přinesenými žebříky, desítkami silných dřevěných desek s kovovými háky nahoře, aby se mohly pevně zaklesnout za hradbu. Obránci spěchali, aby je shodili, jenomže říšští kušiníci je častovali jednou salvou za druhou. Meče se srážely, a ač byly na straně říše těžké ztráty, postup útočníků nic nezpomalilo. To, co začalo s několika roztroušenými vojáky bojujícími na koruně hradby, se proměnilo v míli dlouhé bojiště. Zanedlouho již šedé tuniky přemohly modré tabardy Vallessau.

Následně přišel obléhací beran. Cyrus netušil, jak ho nepřítel postavil tak rychle, ale pravidelné bušení z druhé strany brány se nedalo přeslechnout. Dokonce i intervaly byly k zešílení stejné. Každé čtyři vteřiny se brána otřásla, dřevo zapraštělo a říšská armáda se o něco přiblížila k tomu, aby zaplavila nádvoří.

„Nezáleží na tom,“ šeptal si Cyrus. „Bohové nás ochrání. Bohové nás zachrání.“

Boje na hradbě zesílily, dalším a dalším žebříkům se dařilo zachytit a zůstat. Cyrus se tam nemohl podívat, protože s posledním prudkým dopadem dobývací beran rozrazil vnější bránu. Útočící armáda se nahrnula dovnitř a měla by snadno přemoct obránce stojící proti ohromné přesile, jenomže se konečně otevřela brána hradu a thanetští bohové dali najevo svou přítomnost.

Bohyně Lycaena se třepetala nad doprovodem svých kněží. Pleť měla černou jako půlnoc a oči zářivě duhové s měnícími se barvami. Z paží a od pasu jí splývalo dlouhé hedvábné roucho, jasně oranžové, přecházející do žluté, zelené a modré podle toho, jak se látka nařasila. Šaty se vzdouvaly do všech stran, a ať se Cyrus díval sebepečlivěji, nepoznal, kde končí látka a kde začínají ohromná křídla bohyně. V levé ruce držela hůl zakončenou obrovským rubínem a v pravé zlatou harfu, jejíž struny se mihotaly ve všech barvách viditelného spektra. Při pohledu na ni Cyruse zabolelo u srdce. Lycaeninu fyzickou podobu viděl v životě jen párkrát a pokaždé zůstal bez dechu plný posvátné úcty.

„Ztraťte se, kobylky z cizí země,“ nařídila Lycaena. Nekřičela, ani nezvedla hlas, ale její slova slyšelo celé město. „My se nezlomíme před vlnou nenávisti a oceli.“

Z rubínu na její holi vyletěl oheň v kuželovitém proudu, který vyplnil proraženou bránu. Ječení umírajících se spojilo v jednotné kvílení. Druhý bůh Thanetu, Lev Endarius, vpadl do hromady popela, jež zůstala po jejím útoku. Srst měl ze zlata, drápy z obsidiánu a hřívu složenou z jasných per v celé barevné škále duhy. Ze zad mu vystupovala křídla a pera několik stop dlouhá přecházela z karmínově rudé naspodu v bílou na špičkách. Ta křídla tloukla s každým jeho krokem a přidávala mu na rychlosti a síle.

Endariusovi paladinové se připojili k jeho útoku. Nenosili meče a štíty jako jejich lycaeninské protějšky, ani neměli jejich dlouhé pláště v propojených barvách připomínající vitráž. Jejich zlacená zbroj místo toho měla na pažích náramky ze zubů a na podporu své divokosti se oháněli dvěma zubatými meči. Při běhu řvali, což byla jejich verze modlitby, a ve spršce krve a lámajících se kostí, což byl jejich způsob pobožnosti, vpadli do řad útočníků.

Během prvních několika chvil Cyrus skutečně věřil, že vítězství bude patřit jim. Thanet nebyla nikdy během svých dějin dobyta. Lycaena a Endarius chránili svůj milovaný lid. Božské bytosti odměňovaly věrné poddané bezpečím a radami. A jak se říšští vojáci hrnuli branou s meči a oštěpy, bohové plnili nádvoří ohněm a krví. Z výšky mohl Cyrus jen hádat, kdo jsou jednotliví obránci, ale přísahal by, že viděl Rayana bojovat po boku své bohyně, meč zářící posvátným světlem, zatímco svou milovanou bohyni ochraňoval svým duhovým štítem.

Spálili jste naše flotily, říkal si Cyrus a projel jím pomstychtivý záchvěv. Ale my rozdrtíme vaše armády. Už nikdy se nevrátíte, nikdy, po takové porážce.

Příchod dvanáctky jeho radost zmírnil. Muži v silné zlaté plátové zbroji a s mnohem většími zbraněmi se zdobenými jílci a rukojeťmi byli pozoruhodně podobní thanetským paladinům. Na rozdíl od zbytku říšské armády nenosili šedé tabardy, nýbrž barevné tuniky a pláště s různými zvířaty. Dvanáctka se protlačila vyraženou bránou s oddílem vojáků na obou bocích. Bez váhání zaútočili přímo doprostřed vřavy, štíty drželi vysoko, zbraně se jim leskly.

Cyrus toho o Everlornské říši moc nevěděl. Cesty na pevninu trvaly lodí několik měsíců a vládnoucí císař, nadutě se prohlašující za vtělení boha, vydal na Thanet embargo trvající celá staletí. V říši neuctívali a neuznávali jiné bohy než svého císaře a tvrdili, že víra v něj umožňuje lidstvu překračovat omezení daná smrtelníkům. Když Cyrus viděl, jak dvanáctka bojuje, poprvé v životě tu víru pochopil. Oni prostě nemohli být lidé. Ať byli cokoliv, bylo to obludné, bylo to neskutečné a zcela mimo to, čemu dokázali čelit thanetští paladinové.

Bůh a vetřelec se srazili a ta hrůzostrašná dvanáctka nějak přestála hněv nesmrtelných bytostí. Jejich zbroj vydržela oheň i spár. Jejich zbraně prorážely zbroj, jako by byla ze skla. Vojáci i paladinové z obou stran se snažili zasáhnout, ale byli jako mouchy bzučící kolem bojujících býků. Každý pohyb, každý zásah vetřelcova meče či máchnutí Endariusovy tlapy si vybíraly životy s téměř stejnou lehkostí. Bojiště překročilo hranice smrtelnosti a tato elita, ti útočící netvoři vzdorovali veškerému chápání, když vytrvávali proti thanetským bohům.

„Ne,“ šeptl Cyrus. „To není možné.“

Endarius zaťal zuby do dlouhé čepele jednoho z vetřelců, ale nedokázal kov prokousnout. Nepřítel mu ho vyrval z tlamy a brigáda kušiníků vypustila do Lvovy srsti desítky střel, než stihl odtančit. Hlavice šipek nenašly cíl, ale zanechávaly drobné černé podlitiny podobné modřinám a rozedraly okraje Endariusových stále ucouranějších křídel.

„To je celé špatně,“ vyhrkl Cyrus. Bitva začala tak velkolepě, a přesto byli nyní obránci rozprášeni a na útěku, hradby překonané a paladinové se snažili udržet proti vlnám vojáků valícím se vyraženou bránou. Uprostřed toho všeho zuřili bohové a nelidská elita a svět se otřásal jejich hněvem. Thanetské oddíly se pokusily uzavřít vstup přes hradbu a izolovat bitvu proti bohům. Chvíli to fungovalo, přinejmenším do okamžiku, než se do čela nepřátelské linie postavili lidé v červeném rouchu. Cyruse zprvu zmátlo, že nemají zbraně a zbroj, ale pak pozvedli ruce v modlitbě. Se zábleskem se objevily zlaté zbraně planoucí spalujícím světlem a ve vzduchu je vedly neviditelné ruce. Zbraně prorážely řady vojáků, obránci kolísali a Cyrusova poslední naděje zvadla. Jakou hroznou sílu ti vetřelci ovládali?

Čas ztratil na významu. Krev tryskala, těla padala, vojáci zápolili, sráželi se a umírali se zjevně nihilistickým odhodláním. Jeden z dvanáctky vyzbrojený oštěpem vyskočil do vzduchu a jediný pohyb jeho nohou ho vynesl desítky stop k nebesům. Lycaena nebyla připravena, a když se jí oštěp zabodl hluboko do boku, její výkřik se rozlehl na míle kolem. Právě v té chvíli, když uslyšel ten křik, Cyrus pochopil, že jeho království je ztraceno.

„Jak se opovažujete!“ zařval Endarius. Ač ho jeden z vetřelců praštil do boku kladivem a další mu vyrazil špičák, boha zajímala jen rána, již utrpěla motýlí bohyně. Dvěma mocnými mávnutími křídel se vznesl do vzduchu a zaťal zuby do vetřelce, který se stále držel zabodnutého oštěpu. Všichni tři spadli na zem, nejvíc však utrpěl vetřelec. Endarius ho rozdrtil v zubech, prorazil mu zbroj, rozlámal kosti a na stříbrný jazyk se mu vylila jeho krev.

Nedbalým pohybem krku odhodil tělo stranou, jenže to byl jen jeden z dvanácti. Zbývalo jich ještě jedenáct a ti se blížili s klidnou, vyrovnanou precizností. Žádný voják se nepokusil zaplnit mezeru, zbytek bojujících byl rozprášený a ve zmatku. Bylo tu příliš mnoho krve, příliš mnoho smrti a nad vším se jako odporné pozadí nejkrutějšího obrazu světa vzdouval kouř z hořící thanetské flotily.

„Uteč odsud!“ zařval Endarius, když krvácející Lycaena třepetavě vystoupala výš do vzduchu.

„Jen pokud půjdeš se mnou,“ naléhala bohyně, jenže Lev se nenechal pohnout. Připravil se ke skoku a vycenil obsidiánové zuby.

„Za životy věrných!“ zvolal Endarius. Roztáhl křídla a nespoutaná síla mu přeskakovala po perech jako blesky.

Cyrus padl na kolena a držel se strany balustrády. Cítil to na kůži. Cítil to ve vzduchu. Nesmírné nebezpečí. Sílící hněv boha, který si nikdy neuměl představit porážku.

„Udeřte do mne svými čepelemi,“ vyzval Endarius posměšně zbývající jedenáctku. „Přijďte zemřít jako žoužel, kterou jste.“

Tuze rádi mu vyhověli. Jedenáctka se na boha vrhla se soustředěnou silou, meče, kladiva a oštěpy se zarývaly do jeho zlatého masa. Bůh se jim nemohl vyhnout, nemohl zvítězit, mohl jen získat čas, aby Lycaena stačila uprchnout. Jakkoliv Cyrus v duchu prosil Lva, aby utekl, ten to neudělal. Endarius byl především umíněný bůh.

Smrtelný úder zasadil vetřelec v modré zbroji. Jeho oštěp zajel Endariusovi do oka a zanořil se až po rukojeť. Lvova srst zaburácela, jeho poslední výkřik otřásl zemí a pak se jeho tělo rozlomilo vedví. Vyletěl z něj vír hvězd, jako záplava z vypouštěné přehrady. Jinosvětská podstata tvořící boží existenci se propálila jedenáctkou jako vířící, duhový oheň, než odletěla pryč v ohromném záblesku oslepujícího světla. Cyrus se krčil a ječel. Smrt něčeho tak nádherného, tak ušlechtilého a tak neoddělitelně spojeného s podstatou Thanet, jím otřásla tak, jak si to ani neuměl představit.

Konečně se hluk a světlo vytratily z náhle ztichlého bojiště. Při výbuchu božské energie zahynuli dva z elitní jedenáctky, jejich zbroj se spojila s těly ležícími na dlážděném chodníku vedoucím od hlavní brány ke vstupu do hradu. Z Endariusova těla nezůstalo nic, protože se rozplynulo ve světlo a krystaly a odletělo jako rozvířený prach. Lycaena byla dávno pryč, během božského výbuchu se vydala k nebi. Paladinové a kněží obou bohů také uprchli. Pár jich vstoupilo do hradu, než byla uzavřená brána, a zbytek se vydal na vzdálenější části hradby, které ještě útočníci neobsadili, a tam hledali schody a žebříky, které by jim umožnily uniknout do Vallessau.

Nádvoří zaplnili vojáci Everlornské říše a postavili se tomu, co zbylo z thanetské obrany. Cyrus odhadoval, že na hradě zůstal možná tucet lučištníků a dvakrát tolik vojáků. V hlavě mu chřestily protichůdné myšlenky. Co si počít? Kam jít? Na ničem z toho zřejmě nezáleželo. Nedokázal zpracovat ten šok. Včera v noci si šel lehnout s tím, že zaslechl jen zvěsti o říšských lodích vplouvajících do jejich moří. Nikdo netušil, že se jedná o plnou invazi. Nikdo nevěděl, že jejich námořnictvo selže během jediného odpoledne a hlavní město spolu s ním.

Devět zbývajících říšských elitních bojovníků se shluklo a připojili se k nim lidé v červeném rouchu, o nichž Cyrus předpokládal, že to jsou nějací kněží. Jeden z devítky ztěžka došel před zamčenou bránu. Šípů se zjevně vůbec nebál, což nebylo divu, vzhledem k obrovské desce z šedé oceli, kterou nosil jako štít. Tvář měl schovanou pod obří býčí přílbou s rohy sahajícími celou stopu od jeho hlavy. Pronesl něco ve svém říšském jazyce a jeden z ostatních kněží přistoupil s modrým medailonem. Obr si ho vzal, přetáhl si ho přes hlavu a oslovil hrad.

„Jsem imperátor Magus z Eldrid!“ křikl, a ač se mu rty pohybovaly jinak, nebylo pochyb, že nějak hovoří místní thanetštinou. „Paragon štítů, služebník povznesené církve a věrné dítě vtěleného boha. Velím tomuto tažení. Mé slovo je zákon, a tak tomu bude, dokud se tento ostrov neskloní a nepřijme moudrost Everlornské říše. To není má pýcha, ale říkám to proto, abyste pochopili, že mému slovu nemůže nikdo vzdorovat. Pakliže dám slovo, dodržím ho, i kdybych měl rozbít svět.“

Tasil od pasu meč a zvedl ho vysoko nad hlavu. Promluvil znovu a modrý medailon s každým jeho slovem zaplál.

„Učiním vám nabídku a tu nelze pozměnit. Přiveďte mi královskou rodinu, jež nazývá tento hrad domovem. Hoďte je na zem u mých nohou a já ušetřím životy jednoho každého muže, ženy a dítěte uvnitř vašich hradeb. Pokud tak však neučiníte…“

Imperátor sklonil čepel.

„Potom popravím jednoho každého z vás, takže ve vašich síních zůstane pouze havěť.“

Poté následovalo ticho, ale bylo to takové ticho, jako když zadržíte dech poté, co spatříte blesk, než pak v kostech ucítíte dunění hromu. Z hradu se ozval křik, zprvu jen místy, poté zesílil. Jekot. Ocel narážející na ocel.

Matko! Otče! Cyrusovi rodiče byli na nižším poschodí a z oken hradu sledovali vývoj bitvy. Že se jejich služebnictvo a vojáci tak snadno obrátí proti nim, bylo nemyslitelné, jenomže zvuky boje byly nepopiratelné. Cyrus se otočil a viděl, že dveře na balkon jsou stále pootevřené poté, co odešel Rayan.

„Ach ne,“ šeptl a pak se rozběhl. Dveře se nedaly zamknout, ne zvenčí, ale mohl by je něčím zaklínit, zapřít je vlastní vahou…

Dveře se otevřely, právě když dorazil, a dřevo do něj narazilo tak tvrdě, až se lekl, že mu zlomilo rameno. Upadl a kutálel se po bílém kameni. Potlačil výkřik, jak si potloukl loket a kolena. Když se vyškrábal na nohy, zjistil, že ve dveřích stojí jeden z kapitánů jeho stráže, žena jménem Nessa. Meč měla tasený, štít pozvednutý.

„Mrzí mě to, Cyrusi,“ řekla. „Snad tě ušetří, jak slíbili.“

„Zrádkyně.“

„Viděl jsi to, kluku. Endarius je mrtvý. Zabíjejí bohy. Jakou naději máme my? Vstaň. Jestli budu muset, tak tě potáhnu.“

Náhle sebou trhla a otevřela a zavřela ústa v bezhlesém smrtelném výkřiku. Když se zhroutila, stál nad jejím tělem Rayan. Bílou zbroj měl zbrocenou krví a na rozevlátém plášti krvavé skvrny. Natáhl ruku k Cyrusovi.

„Pojď,“ vyzval chlapce. „Nemáme moc času.“

Proběhli přes chodbu ke schodům. Cyrus předstíral, že nevidí těla poházená na modrém koberci. Některá patřila vojákům. Jiná sluhům. Král a královna byli dosud naživu, a přece se lidé z Thanet již trhali navzájem na kusy. Jak rychle jejich stát padne?

Jakmile seběhli dolů, Rayan vedl Cyruse přes komnaty a táhl ho úzkými chodbami pro sloužící schovanými za závěsy. Dvakrát je zastavili zrádní thanetští vojáci. Dvakrát je Rayan srazil zkušeným máchnutím mečem. Cyrus překročil těla, aniž by je skutečně viděl. Ve vlastní kůži se cítil jako cizinec. Celý svět mu připadal neskutečný, krutý sen, z něhož mu ani kousnutí do jazyka nedovolí se probudit.

Během několika minut běželi chodbou spojující část západní hradby se samotným hradem. Chodba vedla rovnoběžně s nádvořím a v prvních dveřích, jež minuli, zahlédl Cyrus velké shromáždění vojáků obklopujících Maguse z Eldrid.

„Bál jsem se nejhoršího,“ hulákal Magus, zatímco Cyrus běžel dál. „Přistupte přede mne a poklekněte. Chci slyšet vaše jména.“

V dalších dveřích se Cyrus prudce zastavil. Přitiskl prsa na studený kámen a vyhlédl zpoza rohu. To se přece nemohlo dít. Jeho rodiče měli uniknout jako on. Měli vlastní věrnou královskou stráž. Vlastní ochránce. A přesto stáli před imperátorem mezi krví pokrytými zrádci. Otec první sklonil hlavu a oslovil porobitele. S každým prohlášením říšští vojáci jásali a tloukli meči o štíty.

„Cleon Lythan,“ pravil Cyrusův otec. „Král Thanet.“

„Berniss Lythan,“ přidala se jeho matka. „Královna Thanet.“

Cyrusovi se žaludek zkroutil do uzlů plných kyseliny. Jak se mohl svět proměnit ve tmu a krutost během jediného dne? Magus pozvedl štít a udeřil jím dost tvrdě, aby v kameni prorazil stopu hluboký žlábek, v němž štít navěky zaklínil. Ke královskému páru přistoupil jen s mečem, jímž uvolněně pohupoval.

„Cleone a Berniss,“ začal. „Známe vaše království a jeho dějiny. Kde je váš syn? Mladík jménem Cyrus?“

„Zřejmě utekl,“ odpověděl Cleon. Na nádvoří se rozhostilo smrtelné ticho. „Prosím, nebylo to z našeho rozkazu. Nevíme, kam se Cyrus poděl.“

Imperátor si sňal přílbu. Cyrus očekával nějakého netvora, ale Magus vypadal podivuhodně lidsky, s opálenou pletí, stříbrnýma očima a nádherným úsměvem. Dlouhé černé vlasy mu při řeči splývaly po stranách obličeje.

„Žádal jsem celou královskou linii. Nevyjádřil jsem se jasně? Přeložila to snad moje slovnička špatně?“

„Ne,“ vyhrkla Berniss. „Prosím, hledali jsme ho, opravdu.“

Imperátor zavrtěl hlavou.

„Lži a další lži,“ prohlásil. „Zdržujete, aby se zachránil? Předstíráte nevědomost, jako by měl váš chlapec naději na přežití, jakmile tento hrad padne?“

Cyrus udělal krok, jeden krok ze dveří směrem k rodičům, než ho Rayan popadl za krk.

„Musíme utéct, dokud je ještě čas,“ šeptal paladin. Cyrus se mu ale vzepřel. Tohle chtěl vidět. Musel.

„Dal jsem slovo,“ pokračoval Magus, jakmile bylo jasné, že ani jeden z rodičů místo Cyrusova pobytu neprozradí. „Jasné slovo a pravý slib. Přijměte tuto krev jako oběť své paměti. Ať vás pálí na svědomí ve věčných zemích onoho světa.“

Cyrus věděl, že útěk s Rayanem je moudřejší rozhodnutí. Věděl, že to jeho rodiče chtějí. Nicméně to, jaký musí být správný počin, mu připadalo tak prosté, tak zjevné. Otočil se ode dveří a předstíral, že jde s paladinem.

Ve chvíli, kdy Rayanova ruka opustila jeho šíji, strčil paladina do prsou a rozdělil je. Vzápětí už běžel ze dveří a máchal rukama nohama, jak nutil tělo k rychlejšímu pohybu. Vzdálenost mezi nimi mu připadala jako celé míle. Jeho hlas zněl tiše, bezvýznamně, přesto však ječel.

„Jsem tady!“ Nezáleželo na tom, jestli ohrozí svůj život. Neopustí rodinu. Nedovolí, aby zemřeli kvůli němu. Překonal zelenou trávu nádvoří, která oddělovala jej a shromážděné vojáky. „Jsem tady, jsem tady, jsem –“

Magus ťal jednou pro oba. Jeho meč prošel krví a kostí a zastavil se v bílé cihle. Jenže zranění Cyrusovy matky nebylo okamžitě smrtelné, protože jí meč prosekl paži a pas, místo aby ji přepůlil. Nádvořím se rozlehl její zmučený výkřik. Její bolest zarazila dýky do Cyrusovy mysli uzamčené hrůzou. Magus však zatočil mečem v prstech a potřásl zklamaně hlavou.

„Proč se namáhat?“ pronesl, když Berniss srazil hlavu. „Vždycky je snazší začít budovat znovu od začátku.“

Cyrus nedokázal ten pohled zahnat. Nedokázal vyhnat z hlavy ten smrtelný úder. Podlomila se mu kolena, končetiny se mu proměnily v třesoucí se rosol, který ho neudržel. Celá jeho rodina byla pryč. Zavražděná. Krvácela na kamenné nádvoří a jejich krev se hromadila ve žlábku, který Magus vyryl svým štítem. Do lidí, kteří se proměnili ve zrádce a přivedli královskou rodinu do vazby, udeřily šipky z kuší. Za jejich zradu nepřišla žádná odměna. Jen smrt.

Příliš pozdě, pomyslel si Cyrus. Příliš pozdě, příliš pozdě, vyběhl příliš pozdě, ukázal se příliš pozdě. Z prsou se mu vydral výkřik. Žádná slova, jen srdceryvný protest proti krutosti dne a hrůze, která jím projela, zatímco se země otřásala při příchodu paragona štítů. Příliš pozdě upoutal pozornost netvora ze člunů. Příliš pozdě na záchranu rodičů. Příliš pozdě, aby to znamenalo něco jiného než krutou smrt. Cyrus se modlil, aby se s otcem a matkou setkal na vlnících se zelených polích Endariusova ráje. S tváří vlhkou od slz vzhlédl k Magusovi a pomalu se vyškrábal na nohy. Zemře s pohledem do očí svého kata, to si sliboval. Ne na kolenou. Nebude žebrat o život.

Paragon ve zlaté zbroji popadl Cyruse za hrdlo a zvedl ho do vzduchu. Instinkt chlapce přiměl sevřít těžkou rukavici. Jak snadno ho nesl! Jako by nebyl nic, jen duch. Magus, tento muž, netvor, se tyčil nad ostatními vojáky, kteří se k nim připojili. Cyrus se mu upřeně díval do stříbrných očí a sliboval pomstu, i kdyby to mělo znamenat, že se vrátí jako duch. Ani hrob mu neupře spravedlnost.

„Cyrus?“ zeptal se ho Magus. Náhrdelník na jeho krku se mihotal světle modrým světlem. „Princ Cyrus Lythan?“

Cyrus se mělce nadechl, když rukavice povolila sevření.

„Ano,“ odpověděl. „A teď to dodělej, parchante. Já se nebojím.“

Jeden z vojáků vedle Maguse položil otázku v jejich cizím jazyce. Magus se na chvíli zamyslel a pak zavrtěl hlavou. Hodil Cyruse na dláždění vedle těl. Cyrus se snažil nedívat. Snažil se zabránit tomu, aby se mu pohled na krev, kosti a vyvalené vnitřnosti jeho milovaných rodičů vryl do paměti až do konce jeho života, jakkoliv dlouhý či krátký bude. Neuspěl.

„Zavřete ho do jeho pokoje,“ nařídil Magus. „Máme plno práce, abychom připravili tento žalostný ostrov a na to nám zbývá jen několik krátkých let. A když přijde na to, jak udržet obyvatelstvo na uzdě, inu… zjistil jsem jednu věc…“

Položil obrovskou botu Cyrusovi na prsa, vtlačoval ho do kamene a nanášel na něj krev jeho zabitých rodičů.

„Mít rukojmí nikdy neuškodí.“

Kapitola dvě

Mari

Mari si kolem krku připjala šňůrku se slovničkou, jak se připravovala na procházku porobenou Vallessau. Říšský jazyk byl na ostrově stále nový, a ač se během těch dvou měsíců, co tu bydlela, naučila z rodného jazyka Thanet hodně, bylo pro ni mnohem jednodušší spoléhat se na kouzlo slovničky.

„Buď venku opatrná,“ napomínala ji starší sestra Stasia. Pot jí zaléval tělo od pasu nahé kromě pruhu látky pevně ovinutého kolem prsou. Byly v místnosti, kterou ve svém jednopatrovém domě přejmenovaly na cvičební pokoj. Na podlaze ležela vrstva koberců. Na hácích a policích spočívaly železné tyče o různé váze. Ze stropu visel masivní, třikrát balený vak naplněný bílým pískem z nedaleké pláže a Stasia do něj v nepravidelném rytmu bušila.

„Já jsem vždycky opatrná,“ opáčila Mari. Vyndala z kapsy hedvábnou zelenou pásku a sepnula si dlouhé hnědé vlasy do ohonu. Byla pravým opakem starší sestry, v dlouhých, volných černých šatech přes tlustou spodničku, s šálem na hlavu a krk a dlouhými vlněnými punčochami. Zatímco Stasia byla víc sval než člověk, Mari se blahosklonně považovala za baculatou.

„To neznamená, že se nemůžu bát,“ prohodila Stasia. Proplétala se sem a tam, aby se vyhnula imaginárním výpadům. Mari věděla, že bude u pytle s pískem přinejmenším hodinu, než ho dotluče ke kapitulaci. Starší sestra vždycky cvičila, když věděla, že se blíží bitva. Tak udržovala nervy na uzdě. „Zítra budu v přední linii a ráda bych tě tam měla s sebou.“

„Snažím se,“ namítla Mari, jako kdyby v minulých měsících netrávila každý den právě tím.

„Snaž se víc.“

„Hovořím s bohem, Stasie. Buď Endarius přijme mou nabídku, nebo ne.“

Stasia blýskla tím svým suverénním úsměvem, jaký prochází jen starším sestrám.

„Nedávej mu na vybranou. Jsi Mari Ahlai. Jak se může mrtvý lev rovnat mé sestřičce?“

„Umíněný, takový je,“ vykládala Mari. „Ale později odpoledne se zúčastním nového obřadu, takže si mě možná konečně vyslechne.“

Stasia jí popřála štěstí a vrátila se ke cvičení. Mari vyšla do ulic Vallessau. Pokud měla zaslechnout šepot padlého boha Thanet, potřebovala se vnořit mezi jeho lidi, do jeho uliček a tichého smlouvání. Měla jméno a obraz, aby se měla na co soustředit, a nechala jimi vést své toulavé kroky.

„Endariusi,“ zašeptala, když zavřela oči před tavernou, která ještě nebyla připravená otevřít do nového dne. Dřevěné znamení se jménem krčmy bylo nenapravitelně poškrábané, přesto na oprýskaném rohu rozeznala nepatrný náznak červeno-bílého pera. „Ukrýváš se, cítím to, ale kde?“

Od chvíle, kdy Everlornská říše dobyla ostrovní stát Thanet, uběhly dva roky. Během těch krvavých let povýšená církev a její kněží a soudci vymazali veškeré odkazy na jeho bohy v zemi. Vyslovit Lycaenino jméno byl zločin. Nosit obraz opeřeného lva mělo za následek bičování, a pokud jste u sebe měli některý z nyní zapovězených náboženských traktátů, hrozilo vám něco horšího. Ale byť se církev snažila sebevíc, lidé nezapomínali. Imperiálové nedokázali staré bohy nahradit, ne okamžitě. Postupem času, s příchodem nových pokolení úpadek nastane. Lidé Thanet, stejně jako ostatní porobené národy Everlornské říše, zaslíbí duše vtělenému bohu a staré bohy budou považovat za rouhavé a nepodstatné.

Mari přejela prsty po rudém peru nakresleném barevnou křídou na kamennou zeď. Obrázek byl schovaný v tmavé uličce, daleko stranou od případných patrol. Nějaký člen církve by ho časem mohl najít. Do té doby to bude planoucí připomínka zabitého boha, a jak se jí červeň mazala po prstech, Mari slabounce slyšela lví řev.

„Nejsi mrtvý,“ přemítala nahlas. „Neodešel jsi. Proč tedy nepřijdeš za mnou? Proč se vyhýbáš mému volání?“

Od svého příjezdu na Thanet šeptem prosila Lva, aby ji vyslyšel, aby se s ní spojil. On však odmítal. Stále odmítal.

„Správně, velká hostina!“ vykřikl městský vyvolavač. Toulavé kroky Mari vedly ze čtvrti do čtvrti, až procházela rušným srdcem města. Vyvolavač mával nad hlavou malými, zažloutlými pamflety a naléhal na každého, kdo projevil zájem, aby si je vzal. „Hostina, zpěv a hry! Přijďte včas, pokud chcete mít nejlepší místa pro sledování obřadu!“

Mari předstírala, že ho neslyší. Z té představy se jí obracel žaludek. Nic lépe nevystihovalo Everlornskou říši než hostina a hazardní hry na oslavu popravy božstva. Vyvolavači po celém městě prosili o účast na velké louce západně od Vallessau a říšští vojáci natáhli nad každou hlavní ulicí korouhve a praporce. S příchodem zítřka říše oslaví vyvrcholení dvouleté práce. S příchodem zítřka a s účastí celého města popraví pomazaná povýšené církve bohyni Lycaenu.

Tedy pokud je nezastaví hnutí odporu, jemuž velel Marin otec.

Při svých toulkách Mari procházela temnějšími a chudšími částmi Vallessau. Nebyl to záměr, ale právě na takových zapomenutých místech přebývala víra v Endariuse. Neuvědomovala si, kudy chodí, dokud ji nezasáhl ten pach a ona nevzhlédla k nebi. Do ulice na křižovatce dvou hlavních ulic v jižní části města bylo zatlučeno pětadvacet tyčí. Každá tyč z dokonale vyhlazeného dřeva měřila dva sáhy a nahoře měla obrácený kovový hák.

Na všech pětadvaceti hácích visela těla. Kolem krku a pasu měla pevně utažené provazy. Lidé spěchali v jejich stínu, zakrývali si nosy a hleděli do země, jako by byl ohavný zápach jediným nepříjemným aspektem. Mari se přinutila dívat se na houpající se těla. Na náhrdelnících kolem purpurových hrdel se jim třepetala barevná pírka. Opuchlé ruce a tváře byly poznačené tetováním motýla a harfy. Místo bylo známé jako žerdi smrti a stejný osud čekal každého, kdo odmítl opustit víru v Endariuse a Lycaenu. Každé ráno tu povýšená církev pověsila pětadvacet nových těl. Pokud byly fámy pravdivé, v žalářích bylo dost zrádců a náboženských odpůrců, aby mohly praporce vlát celý další rok.

„Žádní jiní bohové, žádné jiné věrouky, pouze jediný pravý vtělený bůh,“ šeptala Mari, opakujíc rozkaz daný lidu každé porobené země. „Odepřete nám uctívání a my vám odepřeme život.“

Nakonec už to její žaludek nezvládl. Otočila se zády k žerdím smrti a spěchala pryč. Skupiny hnutí odporu byly rozmístěné po celé Vallessau v přípravě na zítřek a právě u jedné z nich Mari brzy podstoupí první obřad pouštění žilou. Prošla klenutým vstupem a zastavila se, aby si přečetla graffiti napsané blednoucí bílou barvou, jež mělo znamenat podporu hnutí odporu. Bylo v jazyce říše, a ač mělo znamenat ŽÁDNÍ ZABIJÁCI, ŽÁDNÍ ŘÍŠŠTÍ, pisatel, nepochybně domorodý Thaneťan, zpackal pravopis, takže tu místo toho stálo ŽÁDNÍ ZABIJÁCI, ŽÁDNÍ ŘITÍ.

„Asi se tomu dá rozumět,“ prohodila Mari, když procházela pod nápisem. Nedaleko byla prázdná patrová budova. Ač byli obyvatelé vystěhováni už před několika týdny, vchod hlídal mladý muž s tmavými vlasy, jež mu visely do očí.

„Co tu děláš, Mari?“ zeptal se, když došla blíž. „My tady jsme moc obyčejnej póvl, aby ses tu potloukala.“

„Přišla jsem kvůli puštění žilou,“ opáčila. Mladíka neznala, ale nebylo žádným překvapením, že on poznal ji. Na Thanet nebylo příliš mnoho cizinců, natož lidí jako ona a její příbuzní s výraznýma rudýma očima Miquoanů. Zdejší povstalci nevěděli, že záhadným „Penízem“, který předával finance hnutí odporu, je její otec, ale věděli, že Mari je přítel. A důležitější bylo, že znali její sestru a věděli o surových vraždách, které provedla během pár krátkých měsíců, co pobývali na ostrově. Přijít sem otevřeně a za denního světla představovalo riziko, ale Mari prožila už tolik povstání, že byla na trochu nebezpečí zvyklá.

„Stihla jsi to jen tak tak,“ pronesl mladík a otevřel dokořán chatrné dveře. „Kněz je nahoře. Měl by začít každou chvíli.“

Bez ní nezačnou, třebaže se to nenamáhala vysvětlovat strážnému. Po třech měsících, co Endarius ignoroval její modlitby, byl toto její nejlepší nápad, jak upoutat Lvovu pozornost. Celý obřad zorganizoval její otec. Mari vstoupila do domu a strážný za ní rychle zavřel dveře.

V přízemí se tlačil nejméně tucet lidí, kteří po ní vrhali zvědavé či nedůvěřivé pohledy. Na stolech a pohovkách byly poházené kusy zbroje. Na dvou různých stojanech na stěně visely čerstvě nabroušené meče. Pro všechny nebylo dost postelí, a tak byly místo toho polštáře a pokrývky navršeny v nahodilých hromadách. Jedno takové hnízdo zabrali manželé, jeden byl schoulený a tvář měl zabořenou v prsou druhého. Mari při pohledu na ně pocítila lítost. Vyhnali je snad z domova? Nebo tady byli z obezřetnosti, z obav před zvýšenou pozorností, jakou by na sebe taková dvojice přivolala od povýšených kněží?

Mari si popovídala s těmi, kdo byli vzhůru, cítila jejich nervozitu před zítřejší popravou a dělala, co mohla, aby je uklidnila, přestože na ni nahoře čekali kvůli pouštění žilou. Tady, ukrytí ve tmě, lidé nosili znamení Endariuse a Lycaeny odvážněji. Zahlédla několik náboženských náhrdelníků, řetězy zdobené zlatými a stříbrnými motýlími křídly. Několik mužů mělo za kloboukem či v kabátě zastrčená červenobílá pera, a pár si jich tato pera dokonce přivázalo proužky kůže na meče. Ve vzduchu se vznášel strach, to rozhodně, neklid a strach z nadcházející bitvy, ale byla tu znát i víra. Mari ji cítila jako rozlitý ocet. Od příjezdu na Thanet se pokoušela držet půst. Pokoušela se modlit. Zapojila se do drobných obřadů, jaké Endariusovi následovníci praktikovali, když se nedíval žádný člen církve. Nic nefungovalo, a tak nadešla chvíle zkusit něco nového.

Víra tvých stoupenců je silná, říkala si. Tak silná. Proč odmítáš vyslechnout můj šepot, Lve? Vím, že jsi dosud naživu.

Zdržovala, dál zdržovala. Zdvořile se omluvila z rozhovoru a vyšla po schodech do rozlehlého podkroví. Tady se sešli tři muži a dvě ženy, seděli v kruhu slabého světla. Před každým leželo jedno pero a šesté čekalo, až se připojí ke kruhu ona. Z pětice přítomných poznala jen pohledného Amhira. Byl jedním z vůdců pachtícího se hnutí odporu a občas se objevil v domě jejího otce, když potřeboval další rozkazy. Z ostatních se jeden lišil oděním. Měl na sobě zlacenou zbroj, medvědí plášť a náhrdelník ze zubů, za což za všechno by ho popravili, pokud by byl takto spatřen na veřejnosti. Endariusův paladin, který přišel provést obřad pouštění žilou.

Ač tu byla Marina rodina pouze tři měsíce, od vpádu na ostrov uběhly dva roky a jí většina krátké války utekla. Koncem prvního roku se Endariusovi paladini a kněží shromáždili v hlubokém lese na jihu Thanet k předem odsouzenému poslednímu zápasu s říšskou armádou. Ztráty zpustošily jejich počty a ve spojení se smrtí boha během invaze to vedlo k jejich téměř úplnému konci. Těch pár zbývajících se ukrylo, ale kvůli plánované zítřejší popravě se jich několik vrátilo do Vallessau k poslední bitvě.

„Co tady dělá?“ zeptala se postarší žena. Tvář měla jako z vydělané kůže a tmavé vlasy sepjaté do ohonu. „Pozvat cizince je urážkou našeho boha.“

„Peníz říká, že se zúčastní, tak se zúčastní,“ odtušil Amhir.

Paladin vytáhl od pasu nůž, a zatímco ho pečlivě obtahoval brouskem z kapsy, pozoroval Mari. Měl úplně vyholenou hlavu a tetování na čele a nad ním představovalo duhová pera.

„V obřadu tkví pro nevěřící nebezpečí,“ podotkl tiše.

„Nebojím se nebezpečí.“

„A věříš?“

Mari se posadila do kruhu a uhladila si sukni.

„Chodila jsem po vašich ulicích, slyšela vaše modlitby a cítila, jak se na mě víra vašeho ostrova usazuje jako plášť,“ pronesla. „Ano, paladine, věřím. Lev tu setrvává, rozhněvaný, toužící po lovu.“

„Věříš, že existuje, ale to není víra v něj. Rozdíl ti možná připadá malý, ale je jako soutěska. Modlím se, aby tě nepohltila.“

„Není věřící, a přesto se účastní našeho nejposvátnějšího obřadu,“ namítala první žena. „Nechápu, proč to dovolujeme.“

„Protože jsem se přišla nabídnout Endariusovi, aby mohl znovu žít.“

V kruhu se rozhostilo ticho.

„To nelze provést,“ prohlásil třetí muž, ale v jeho šepotu se ozýval nádech naděje.

„Ale to nebude skutečný druhý život, že?“ zeptal se paladin. O jejím záměru byl zpraven, ač Mari ještě nevěděla, nakolik ho pochopil. „Ty nepřivedeš Endariuse zpátky. Ty mu dovolíš používat tvoje tělo jako loutku.“

„Spíš se o něj ,podělím‘,“ upřesnila Mari. Tento rozhovor znala až příliš dobře, ale měla plnou důvěru ve své schopnosti. „Existuje říše za hranicemi života a tam nyní váš bůh přebývá bez fyzického těla, které by mu umožnilo být přítomen ve vašem světě. Já mu to tělo nabízím. Přijmu jeho moc a jeho víru v srdci a duši. Skrze mě bude žít.“

„Endarius žije ve všech našich srdcích,“ namítla první žena. „A přesto si nikdo z nás nemyslí, že se stane Lvem.“

„Nikdo z vás není zaříkávač bohů.“

„Dost,“ prohlásil Amhir. „Začni s obřadem, paladine. Rozhodnutí bylo učiněno. Pusť se do toho.“

„Snažíš se vytvořit bledý stín Lvovy původní slávy,“ podotkl paladin. „Ale my dlíme v tom nejhlubším, nejtemnějším z údolí. Přenesu na tebe trochu víry, Mari Ahlai. Kéž to splatíš stejnou mincí. Teď mi podej ruku.“

Všichni ostatní natáhli ruce s dlaněmi otočenými dolů. Paladin vytáhl jedno z dlouhých per a připravil si nůž.

„Modleme se za smilování,“ šeptal. „Modleme se za vedení. Přistupujeme před Lva.“

Ostatní účastníci začali šeptem zpívat. Bylo to jedinečné, ne předem určené svatou knihou, šlo to od srdce, zpověď každého účastníka. Slova se přelévala přes Mari, byla pronášena thanetštinou a její slovnička se usilovně snažila jí je v hlavě překládat. Prosby o rady, o smilování. Výkřiky bolesti, žalu a strachu z budoucnosti, jaká ostrov čekala v rukou říše. Vše zaplavovala potřeba útěchy. Oni se báli, hrozně moc se báli a Mari jim toužila dát nějaký mír. Jejich naděje, jejich krédo nezemře. Dokonce ani když viděli, jak Lva probodl paragon, a sledovali, jak se jeho tělo rozbilo před hlavním městem.

„Modleme se za sílu,“ pokračoval paladin. „Modleme se za pokoru. Klaníme se před Lvem.“

Udělal mělkou rýhu nad zápěstím a křížem přes předloktí jednoho z přítomných. Řez doprovázela trocha mumlání a výkřik bolesti, ale to jako by pouze přispělo ke sboru modliteb. Do této krve paladin namočil pero a pokryl jeho bílý povrch, než ho vrátil do kruhu uprostřed.

„Krví dokazujeme svou věrnost,“ pronášel s každým řezem. „V krvi nabízíme svou víru.“

Jedno po druhém takto obarvil všechna pera. Podkroví jako by s každým řezem potemnělo. Modlitby, ač stále pronášené šeptem, zněly jako sílící bouře. Do Mari se opřel studený vítr, jaký nedokázala zastavit žádná zeď. Přítomnost boha. Příchod božstva.

Konečně paladin natáhl nůž k Mari.

„Krví dokazujeme svou věrnost,“ řekl, načež se zarazil a podíval se jí do očí. „A musí to být pravda.“

Mari stáhla ramena a zvedla hlavu.

„V krvi nabízím svou víru,“ prohlásila. „Ve své krvi, a dávám ji dobrovolně.“

Řízl ji přes předloktí. Rudá pokryla bílou. Šest per, každé vykoupané v jejich krvi, poskládaných do kruhu. Paladin sklonil hlavu a pozvedl ruce.

„Kruh je dokončen.“

Vzplál mezi nimi oheň. Hořel nízko a vznášel se palec nad podlahou podkroví. Pera se posunula, každé získalo jinou barvu Lvovy hřívy. Oheň sám se mihotal v celém spektru duhy. Mari cítila Endariusovu přítomnost jasněji než kdy předtím, tak blízko, blizoučko, jako by přecházel těsně mimo dohled.

„Vezmi si naši krev,“ pronášel paladin. „Vezmi si naše modlitby. Vezmi si naši víru. Pochovej nás na svých křídlech.“

Nebyla to součást obřadu, ale Mari se předklonila a posbírala pera. Její prsty následoval i duhový plamínek. Vznášel se před ní a vrhal jí na tvář zlatavé světlo. Přichýlila si ho na prsa a ostatní zalapali po dechu. Světlo se zatočilo do ní a ona se prudce nadechla nad tím náhlým přívalem pocitů. Láska a ztráta, žal a vztek. Cítila trávu z vrchoviny. Krev na perech vzplála karmínem a pálila ji v prstech. Okolní svět potemněl, jako by se znenadání snesla noc.

„Slyšíš mě, Endariusi?“ zašeptala Mari. „Protože já jsem připravená poslouchat.“

Tma ji obklopila úplně a hromový řev ohlásil příchod padlého boha. Tyčil se před Mari a celý svět se vytratil do tmavé prázdnoty táhnoucí se do nekonečna. Mari sklonila hlavu a vyjádřila božské bytosti úctu, jaká jí právem náležela.

„Bez ustání je tvé podbízení,“ pravil Endarius. Hlas měl hluboký a sytý jako kámen a bezvěký jako voda. „Přicházím, zaříkávačko bohů. Čeho si žádáš?“

Ostatní účastníci zmizeli. Byla tu jen Mari, Lev a šest per, která si tiskla na prsa. Pohlédla šelmě do duhových očí. Lev roztáhl křídla a ta zachytila světlo vycházející odnikud. Na Mari se mihotaly červenorůžové vlny a tam, kde se jí světlo dotklo, jako by jí pod kůží vřela krev.

„Vezmu si pouze to, co mi dáš,“ odvětila. „Nabízím ti fyzickou podobu teď, když je tvé staré tělo zabito. Nabízím ti život náhradou za ten, který jsi ztratil.“

„A na oplátku?“ chtěl vědět Endarius.

„Nic, co bys nežádal sám. Smrt tvých nepřátel. Pobití vetřelců a krev říšských vojáků na tvém jazyku.“

Duhové barvy Endariusovy péřové hřívy zavířily a přesunuly se.

„Nepotřebuji tvé lidské tělo. Nepotřebuji lítost smrtelníka. Já jsem bůh. Nenechám se zesměšňovat!“

Jeho vztek by daleko silnější, než co dosud Mari jako zaříkávačka bohů zažila. U jiných národů, jež navštívila, zabití bohové dychtili získat fyzickou podobu, protože jinak by vybledli do zapomenutých vzpomínek. Ale Endarius? Lev pouze neodmítal. On byl uražen.

„Nezesměšňuju tě!“ vykřikla Mari. Tady na jinosvětském místě byla návštěvníkem a její život zdaleka nebyl v bezpečí. „Žádám jen o sílu k porážce tvých nepřátel.“

„Má síla patří paladinům, kteří mi věrně slouží,“ opáčil Endarius. Přecházel před ní sem a tam, impozantní duch hodný velebení. „Ale ty? Ty nemáš víru. Nezaručuješ uctívání. Vidím ti do srdce, děvče, a to krvácí.“

Mari stáhla ramena a vybavila si sebejistotu, která k ní Lva původně přivedla.

„A co bys tedy raději našel v mém srdci?“ zeptala se boha.

Endarius přistoupil blíž, až tiskl plochý nos Mari na čelo. Pálilo ji to na kůži jako oheň. Zalil ji jeho teplý dech a ona z otevřené tlamy ucítila měďnatý pach krve.

„VZTEK.“

Mari se zprudka nadechla, jako by se probouzela ze sna. Obklopovali ji ostatní Endariusovi uctívači, nervózní a nedočkaví. Čekali na zázrak, který jim ona nemohla dát. Oheň zhasl, stejně jako zmizely barvy na perech a karmínová záře krve. Špinavým oknem dovnitř pronikalo slabé denní světlo.

„Hotovo?“ zeptal se Amhir.

Mari vyhrkly slzy frustrace. Tohle bylo mnohem horší než Endariusovo předchozí odmítnutí se s ní setkat. Konečně s ní promluvil, vyslechl si nabídku na spojení… a pak zjistil, že na to nemá. Odmítnutí pálilo tisíckrát víc než předchozí ticho. Blížila se bitva, v sázce byl život bohyně Lycaeny, a ona přesto nebude moct pomáhat. Neměla svaly jako sestra. Scházel jí výcvik s čepelí či lukem. Byla zaříkávačka bohů, jedna z mála, kteří přežili z její porobené vlasti Miquo. Pokud jí žádný bůh neodpověděl, nebyla v boji k ničemu. Co si počne, když s ní thanetský zabitý bůh nechtěl mít nic do činění?

„Fungovalo to?“ naléhal paladin, když neodpovídala. „Promluvil s tebou Endarius?“

„Mrzí mě to,“ vypravila ze sebe a vstrčila mu do rukou pera. Byla to jediná odpověď, kterou dokázala dát. „Mrzí mě to.“

Utekla dolů, šíji zrudlou ze všech těch pohledů, které ji sledovaly. Sebedůvěra, která z ní vyzařovala na začátku obřadu, jí připadala prázdná a ponižující.

„Říkala jsem to,“ následoval ji dolů po schodech ženský hlas. „Nikdy jsi neměl dovolit účast cizince.“

Mari nemohla opustit dům dostatečně rychle. Vrazila do dveří a ignorovala těch pár pozdravů na rozloučenou, jichž se jí dostalo uvnitř. Oči upírala na zem a bezcílně se potulovala ulicemi. Snažila se nemyslet na své selhání ani na to, jak přestojí zítřek. K popravě Lycaeny dojde a ona bude moct jen přihlížet. Ne bojovat. Ne chránit sestru či vést válku proti říši. Jen přihlížet, zbytečná a bezmocná. A aby bylo vše ještě horší, cítila, jak se Endarius vznáší v její blízkosti. Nedokázala setřást vůni vysoké trávy ani pocit měkké hlíny pod nohama, přestože tu byla městská dlažba. Proč ji sledoval? Proč se držel lví bůh v její blízkosti, pokud nebyla hodna jeho darů?

Ztracená v myšlenkách nevěnovala pozornost čtyřem říšským vojákům, kteří pochodovali proti ní. Vycítila jejich přítomnost příliš pozdě a pokusila se, ač marně, ustoupit jim včas z cesty. Jeden ze čtveřice ji odstrčil štítem, jako by byla tvrdohlavý kůň.

„Uhni,“ křikl lámanou thanetštinou. Mari zůstala ležet na místě, kam dopadla, a snažila se udržet klidný a netečný výraz.

„Omlouvám se,“ vyhrkla. Vojáci šli dál, jí nevěnovali pozornost. Před nimi se shlukl dav a Mari, zvědavá, proč k tomu došlo, je následovala. Nějaký muž protestoval proti popravě bohyně tak, že se usadil pod markýzu přilehlou k hlavní ulici. Mari si uvědomila, že to je jeden z Lycaeniných kněží. Postarší muž tam seděl, nahé tělo, které si oholil od hlavy k patě, měl posypané popelem. Své původní barevné roucho měl složené v klíně a také pokryté vrstvou popela. Když na něj vojáci křičeli, ať odejde, neřekl nic, ani slovo na protest.

„Služebnost,“ zpíval kněz a jejich přítomnost podle všeho nebral na vědomí. „Jsem tvá služebnost, tvá služebnost, tvá služebnost. Vyslyš mne, ó bohyně, tvůj služebník, tvůj služebník, tvůj milovaný služebník.“

Vojáci ho tloukli, aby přestal zpívat. Vykopli mu zuby, aby zastavili slova. Kněz pokračoval i přes výprask. Zpíval i přes stříkající krev a hromadící se podlitiny.

„Krása,“ volal. „Jsem tvá krása, tvá krása, tvá krása…“

Dav rostl, přidávali se lidé znechucení násilným zacházením s knězem. Než sem vpadla Everlornská říše, tito svatí muži zasvěcovali životy šíření slávy bohyně po celém ostrově. Byli známí pro svou lásku a radost ze života, aspoň to Mari vyprávěl otec, když poprvé vystoupili ze člunu po tříměsíční plavbě přes Křišťálové moře.

„Buď už konečně zticha!“ zaječel jeden z vojáků na kněze, i když mluvil říšským jazykem a Mari pochybovala, že mu kdokoliv z přítomných kromě ní rozumí.

„Kašli na to,“ prohlásila vojačka, která čtveřici velela. „On ví, co dělá. Skončíme to.“

A právě ona přejela mečem knězi přes obličej a zabila píseň. Následující ticho bylo srdcervoucí ve své prázdnotě, narušované pouze knězovým dávením. Několik přihlížejících vykřiklo. Jiní nadávali. Mari klela s nimi, ale bylo tu jen nějakých patnáct prostých občanů proti ozbrojeným říšským vojákům. Žena si otřela meč a vrátila ho do pochvy na ukázku, jak moc diváky pohrdá.

Kněz se zhroutil, rána krvácela, ale nebyla smrtelná. Mari k němu přiběhla a snažila se vojáky ignorovat. Stasia se na mě bude hrozně zlobit, pomyslela si, ale musela se do toho zaplést.

„To bude dobré,“ šeptala, když nahého kněze zvedala do náruče. „Vezmu tě někam, kde bude klid.“

Muž se snažil odpovědět, ale z úst mu vyšla jen krev. Meč mu udělal šrám na tváři, horší však bylo poškození špičky jazyka. Vypadalo to hrozně, ale pokud se to včas zahojí, přežije, a možná bude dokonce jednoho dne zase schopen zpívat.

„Odstup od toho kacíře,“ nařídila jí vojačka. „Pokud nechceš být taky označena za jednoho z nich.“

Mari předstírala, že říšskému jazyku nerozumí. Předstírat nevědomost mohlo být samo o sobě užitečným nástrojem.

„Nech je,“ ozval se jiný voják. „Tomu parchantovi jsme zavřeli hubu. To je podstatný.“

Jakmile oba stáli, Mari odvedla kněze do nedaleké uličky. Šití jazyka bylo ošemetné a často zbytečné, ale u tak surové rány potřebovala zajistit, že se muž neudusí ve spánku.

„Řekli jsme odejdi,“ nařídil třetí voják, tentokrát thanetsky. Zatraceně, už mučili toho muže. Proč ji nenechají na pokoji? Voják ji chtěl chytit za rameno, ona však rychle přešlápla, aby se tomu vyhnula, ale dál předstírala, že nic neví. V jedné ze dvou budov vedle byly otevřené dveře a ona vedla kněze k nim. Snad když opustí ulici, nechá je být…

„Zatraceně, podívej se na mě!“

Voják do Mari strčil a ona i kněz vpadli dveřmi do malého přístřešku vedlejší kavárny. Zem pocákala krev z knězova rozseknutého jazyka. Několik kapek šplíchlo i Mari na ruce a ten pach probudil cosi v hloubi jejího žaludku. Pomalu vstala a otočila se k vojákovi, který za nimi nohou zavřel dveře. Mari se mu upřeně dívala do očí a měřila si ho. Viděla jeho vířící nechuť, jeho myšlenky nabíraly na zběsilosti. Nad údajnou urážkou, kterou mu způsobila, se přestával ovládat. Zavraždí ji? Pokusí se ji znásilnit? Nevěděla. Ani on to nevěděl. Věděl jen, že je silnější a ona slabší.

Až na to, že nebyla slabší. Krev jí vřela, ale na rozdíl od jeho divokého hněvu ona svůj vztek dokonale ovládala. Nedala na sobě ten rozdmýchaný oheň znát, jen tam stála a bez mrkání mu čelila.

„Vypadni,“ nařídil a ukázal na ni. „Okamžitě, nebo tě zabiju, jen co zabiju jeho. Tohle je tvoje jediná šance na slitování, rozumíš?“

Mluvil říšským jazykem. Myslel si, že mu porozumí? Nebo mluvil k sobě, ospravedlňoval si násilí, jež hodlal spáchat? Mari se na koutky rtů vkradl lehký úsměv. Jak jeho hněv sílil, pocítila známou přítomnost. Svět kolem ní potemněl. Přišlo pochopení, zářivé jako úsvit. Toho, co byl Endarius zač. Toho, co Lev chtěl, když požadoval její vztek.

„Copak mě neslyšíš?“ zeptal se voják a přistoupil blíž. Povytáhl na palec meč z pochvy, jeho záměry byly jasné. „Vypadni, ty krávo.“

Mari se nepohnula. Ani nemrkla. Jen se usmála. Přes nebezpečí byla poprvé za ty tři měsíce strávené na Thanet klidná. Byla zaříkávačka bohů a konečně byla přijata.

Voják se natáhl po její ruce a teprve tehdy Mari zareagovala. V nohách jí pulsovala síla dalece přesahující jejich obvyklé hranice. Vrazila do vojáka a převalila ho na záda. Rukama sevřela jeho zápěstí. Kolena zaryla do jeho stehen a přitiskla ho k zemi. Zíral na ni, tak vyděšený její náhlou divokostí, že nevydal ani hlásku.

Mari se na něj mile usmála. Z prstů jí vyjely drápy a zajely mu do kůže. Její lokty sebou trhly, jak se přestavovaly klouby. Hruď se jí zploštila a tuk se přeměnil ve svaly. Na holé kůži jí vyrazila šedá srst protrhávající šaty.

„Nejsem kráva,“ šeptla říšsky, aby rozuměl, než zemře. Kosti pod kůží se jí zlámaly a přetvořily. „Lvice.“

Otevřela ústa a v odpověď se jí protáhly čelisti. Její tělo pokrývala šedá srst. Ostré, hladové zuby nahradily ty její. Roztrhla vojákovi krk, hledajíc krev, kterou také našla. Jediné trhnutí hlavou a muži praskla páteř. Chuť teplého masa na jazyku vysílala chvění do celého měnícího se těla. Probudila se v ní Endariusova síla, přeměňovala ji, ale netvořila se se stejným leskem, jaký měl za života. Lev byl zabit, jeho fyzické tělo bylo ztraceno a její nová podoba bude ukazovat tuto smrtelnou podstatu.

Šedou srstí na bocích a plecích se prodraly kostní destičky sloužící jako zbroj a také silné výstupky na čele a sanici. Kolena se jí posunula, a jak se stavěla na všechny čtyři jako správná kočičí lovkyně, hlasitě to lupalo. Jako lvice neměla hřívu, zato získala křídla vystupující z páteře, úzké kosterní výstupky bez peří či ozdob. Jen ostrá, zubatá kost dychtící řezat.

Po boku ji pohladila scvrklá ruka. Otočila se a uviděla vedle sebe klečet zraněného kněze. Po vrásčitých lících mu proudily slzy. Nemohl mluvit, ne s tím, jak mu meč poničil ústa, ale jeho zbožňující pohled byl jasný. Mari se o něj otřela plochým nosem a on ji objal kolem krku. Jeho vzlyky sílily. Byl sice knězem Lycaeny, ale oba bohové vládli společně stovky let, a na Thanet nebylo člověka, jehož by Endariusova oběť nedojala.

Mari mu horce dýchla do tváře. Víra lidí v Endariuse dodávala sílu i jí a se sílou přicházelo božské právo konat zázraky. Možná jen malé, ale přesto to byl zázrak, když se rána v knězových ústech uzavřela a potrhané tkáně se zahojily.

„Endariusi… ty ses k nám vrátil,“ vyhrkl muž mezi vzlyky, jen co se mu ústa zacelila.

„Tvůj bůh je jen kousek mě.“ Snažila se mu vysvětlit spojení způsobem, který by pochopil. Její kočičí jazyk nedokázal taková slova zformulovat, ale na tom nezáleželo. Kolem krku měla stále třpytivou slovničku a ta její tiché vrčení přeložila do slov, jimž starý pán rozuměl. „Jeho přítomnost, jeho moc mě vede a já ho budu ctít, jak nejlépe umím. Zuby a drápy budu chránit Lycaenu před čepelemi popravčích. To přísahám, knězi. Přísahám na svůj život a smrt.“

Kněz zkřížil ruce a poklonil se až k zemi, aby ukázal svůj vděk. Mari také sklonila hlavu a obrátila se ke dveřím. Z hrdla jí vyšlo zavrčení. Ucítila venku zbývající tři vojáky. Švihla ocasem ze strany na stranu. V jiné zemi by byla sokolem a s každým střemhlavým útokem by v ní tlouklo vzrušení z lovu. Toto bylo jiné. Možná se stala lovcem, ale ne takovým, co se plíží a útočí znenadání.

Zde lov znamenal podvolit se čistému, absolutnímu vzteku.

S dunivým řevem proběhla dveřmi. Dva bližší vojáci se ani nebránili, byli příliš ohromení, příliš zděšení jejím příchodem. Prvního sekla drápy přes obličej a krk a udělala mu hluboké šrámy pronikající až na kost. Druhý voják se pod její váhou zhroutil. Její křídla bodla dolů a naostřené špičky mu prorazily ramena až na kamennou dlažbu a přibodly ho k ní. Hrábla mu drápy po zbroji a kov se bortil a mačkal jako papír.

Poslední ze čtveřice se dala na útěk, ale Mari ji dvěma rychlými skoky dostihla a sevřela jí křídla kolem krku. Zbroj té ženy se rozdělila se skřípěním kovu, jemuž se hlasitostí vyrovnal jen její jekot. Pilovité okraje se zabořily do měkkého podbradku a škubly a roztrhly ho v obrovské spršce krve. Mari zabořila zuby do hrdla a chlemtala karmínový proud, pila jasnou odměnu za svou zuřivost. Zabíjení jen posílilo její touhu. Úplně ženě utrhla hlavu a vyskočila na střechu opodál.

Švih zuby a oddělená hlava letěla na zmatené a ustrašené přihlížející. Mari se před nimi protáhla na okraji střechy a předvedla každý kousek svalnatého těla. Slunce se odráželo od kostěných plátů. Ze zubů a srsti jí kapala krev. Nikdo nemohl popřít její božskou podstatu, ale Mari na ně přesto zařvala. Byl to její slib městu Vallessau, jejímu lidu i jejím umírajícím věrným.

Dokud bude Lvice lovit, bude Endarius žít. Až se povýšená církev zítra pokusí popravit bohyni Lycaenu, ona bude tam a přinese s sebou svůj vztek.

Kapitola tři

Cyrus

Dva roky Cyrus žil jako jejich poslušný vězeň. Díval se, jak říše dosazuje regenta, aby vládl místo něj. Naslouchal útržkům řečí o hnutí odporu, jak různá thanetská města padala jedno po druhém a čtyři lordové Thanet byli zabiti nebo poklekli a vzdali se. Celou dobu se držel naděje, že jeho rodinu někdo pomstí. Že hnutí odporu uspěje.

Ta prchavá naděje zvadla ve chvíli, kdy se doslechl o zajetí Lycaeny. Říšští paragoni prohledávali ostrov v nikdy nekončícím honu a nakonec ji chytili. Bez bohyně, která by jim pomáhala, neznamenalo hnutí odporu nic. Dnes zemře úplně, proto Cyrus stál na obrovské dřevěné plošině postavené na západní pláni za Vallessau, přinucen sledovat popravu bohyně. Shromáždilo se tu přes deset tisíc lidí. Řady vojáků bránily davům přiblížit se k plošině a menší skupiny hlídkovaly na okrajích, kontrolovaly, zda nemají nově příchozí zbraně, a posílaly pryč ty, koho považovaly za potížisty.

Za Cyrusem stál jediný voják, ruku v kroužkové rukavici položenou na jeho rameni. Byl tu, aby na něj dohlížel, pokud by se Cyrus pokusil ztropit scénu. Jeho stisk zesílil, když thanetský regent vyšel ze středu plošiny, aby si s ním promluvil na jejím okraji.

„Stůj zpříma,“ nařídil mu regent Gordian Zlatolist, zatímco si přeměřil Cyrusovu elegantní fialovou košili a černé sametové kalhoty. „Thanetskému lidu prospěje, když uvidí, že jejich princ ceremoniál schvaluje.“ Gordian ho nazval princem, ač podle všeho práva měl být Cyrus již králem. Tak se o něm říše stále zmiňovala v oficiálních prohlášeních. Nejasně to naznačovalo, že by se věci mohly jednoho dne vrátit k normálu, že říšský regent je jen dočasné opatření. Lež, pochopitelně, jíž jen málokdo věřil. Gordian možná byl regent, ale Cyrus věděl, jak mu většina lidí v ulicích říká, a Gordian se tomu dokonce jednou u večeře posmíval, jak ho to pobavilo: král-uchvatitel.

„Já žádné takové schválení nedám,“ prohlásil Cyrus.

Gordian po něm bleskl svým nejjasnějším úsměvem. Byl to pohledný muž, svalnatý, s chytrýma očima a plavými vlasy dokonale upravenými pod zlatou korunou.

„Pokud to neuděláš, budeme mít na tomto pódiu dvě popravy, ne jednu.“

Gordian se vrátil ke své ženě Katrin. Královna-uchvatitelka. Měla na sobě šaty ladící s Gordianovým královským rouchem: dlouhé, lesklé vlny stříbra přerušované tmavými pruhy rudé. S ohnivými vlasy, očima zelenějšíma než smaragdy a hrstí pih na tvářích byla zpodobněním krásy, stejně jako byl pohledný její manžel. Z toho, co Cyrus během těch dvou let zjistil, ho ani trochu nemilovala. Milovala moc přicházející s jejich svazkem, což zřejmě stačilo, aby mu byla zuřivě oddaná. Ti dva měli stejné falešné úsměvy, když se znovu pustili do řeči s různými zástupci církve. Mezi nimi stál jejich syn Uriáš v hedvábném obleku přivezeném až z dalekého Gadiru. Že bude svědkem popravy v tak mladém věku, připadalo Cyrusovi zvrácené, ale co taky čekat od tak zvrhlé říše?

„Vyžeňte je,“ zakřičel imperátor Magus z Eldrid z pódia na své vojáky. Tisíce vojáků začínalo být neklidných, buď se snažili prolít krev, na niž se sem přišli podívat, nebo doufali v dovolení opustit ceremoniál, jehož se museli z regentova rozkazu povinně zúčastnit. Paragon pozvedl štít. „Nebo to udělám za vás a to nebude příjemné.“

Cyrus vrhl pohled doprostřed pódia. V pozoru tam stálo šest soudců, vlivní členové povýšené církve a vůdci různých kongregací. Těch šest obklopilo pomazanou, již osobně vybral vtělený bůh, aby vedla náboženskou konverzi na ostrově. Cyrus věděl, že je výjimečná i mezi pomazanými, protože byla jednou z mnoha dětí, které vtělený bůh Lucavi zplodil během své současné šestisetleté vlády. Jmenovala se Sinshei vin Lucavi, stála uprostřed pódia a hovořila ke shromážděným. Karmín jejích šatů byl tak sytý a jasný, až z toho přecházel zrak. Černé vlasy měla spletené do copu, který jí visel až ke kotníkům a byl propletený zlatou nití. Ty vlasy byly tak dlouhé, tak přemrštěné, až si Cyrus říkal, jestli jsou vůbec pravé.

Zavřeštění trubek spustilo ceremoniál. Lidé na pódiu se odšourali na svá místa a Cyrus je poslušně následoval. Stál vedle malého Uriáše. Katrin ho držela za ruku krok za králem-uchvatitelem. Vedle mnoha kněží a soudců v rouchách. Když Magus uslyšel trubky, zaujal postavení před soudci, meč a štít připravené. Poslední a nejblíže davu stála pomazaná, ta z vlastní krve vtěleného boha.

Bráno zleva doprava shromáždění tlumočilo náležitý řád všech věcí podle nařízení povýšené církve: dítě, žena, muž, kněz, paragon a vtělený bůh.

Jediní, kdo tu neměli místo, byli kacířští bohové, proto měla pomazaná za pasem tři zlaté nože.

„Mé děti, nebojte se nadcházející změny,“ začala Sinshei. Slovnička ovinutá kolem jejího hrdla se mihotala namodralým světlem, jak safír zasazený doprostřed vzplál kouzlem. Její slova se přenášela z říšského jazyka do thanetštiny a duněla s hlasitostí dalece přesahující kapacitu lidských plic. „Celá staletí jste byli klamáni. Celá staletí jste kráčeli v temnotě a vytvářeli si vlastní modly. Dnes ukončíme faleš, která poutala vaše duše. Ale ne truchlivě či se strachem. Tento den je svátek. Slavný den. Je to váš den, den, kdy budete konečně osvobozeni.“

Ukázala za sebe, čímž rozhýbala paragony. Na mnohatisícihlavý dav se sneslo ticho. Cyrusovi se hrdlo svíralo strachem a posvátnou bázní. Tady byla bohyně Lycaena. Dva paragoni ji doprovázeli od spěšně zbudované dřevěné věznice za pódiem a drželi ji přitom za paže. Ruce měla spojené ocelovými řetězy, které se jí ovíjely kolem krku. Cestou po schodech za pódiem se za ní vláčely šaty a křídla. Cyrusovi v útrobách zavířila nevolnost, když si uvědomil, že jí kněží zkrátili barevné vlasy. Nestačilo ji jen obětovat? Museli ji nejdřív ponížit? Davem se při pohledu na ni šířilo mumlání. Kolik z toho byly modlitby? Kolik jich úpělo odporem nad krutostí říše? Cyrus doufal, že pokud ne všichni, je to aspoň většina.

„Občané Everlornské říše!“ pokračovala Sinshei. „Dávám vám své srdce a doufám, že se ke mně připojíte při svaté pobožnosti. To, co dělám fyzicky, vy můžete činit ve svých srdcích. Odřízněte se od spojení s kacířstvím, které proudí mezi slabými, hříšnými a pyšnými a touto nádobou modloslužebnictví. Dnes to skončí. Dnes přicházím s nožem v ruce.“

Paragoni přinutili Lycaenu pokleknout. Sinshei vytáhla z opasku tři zakřivené nože se zlatými rukojeťmi. Jeden podala králi-uchvatiteli, druhý jeho ženě. Třetí si ponechala pro sebe.

„Neplačte pro tuto ztrátu,“ promluvila znovu pomazaná. „Nepovažujte to za konec, nýbrž za nový začátek. Radujme se ve svobodě. Ať jsou naše srdce lehká, zatímco budete pozvedáni k pravdě. Nemusíte uctívat tyto předměty modloslužebnictví. Nemusíte sklánět hlavy před lží. Můj otec, vtělený bůh všeho stvoření, je připraven vám odpustit nevědomost a přijmout vaše modlitby. Ať je on vaší pravdou. Ať je on vaší posvátností.“

Její vzrušení dosáhlo zběsilého vrcholu. Pozvedla nůž a s horečnou vírou vyzařující z jejího jasného úsměvu zavolala na shromáždění.

„Připojíte se ke mně?“ dotazovala se. „Pomodlíte se se mnou? Zúčastníte se?“

Odpovědí lidu byl burácivý řev, a tak začal poslední zoufalý pokus zachránit bohyni život. Cyrus při pohledu na obrovskou lvici vyskakující ze středu zástupů do hustých řad vojáků chránících pódium vykulil oči. Podobnost s Endariusem byla nadpřirozená, jen ona byla obrazem smrti místo života, s kostmi místo zbroje a srstí světle šedou místo zářivě zlaté. Její křídla byla zbraněmi zakusujícími se do nepřátel jako kostlivé prsty. Vojáci se srazili k sobě, spoléhajíce na to, že jejich přesila nepřítele odvrátí.

Pak přišli paladinové Endariuse i Lycaeny. Spěchali na pódium s písní na rtech a posvátným světlem jiskřícím na zbraních. Cyrus se odvážil doufat. Lidé ho neopustili, neopustili ani Lycaenu. Pár odvážných házelo kameny či střílelo šípy na pomazanou, jenomže soudci stojící kolem ní pozvedli ruce v modlitbě. Z jejich hrdel vycházel pevný zpěv tvořící průsvitný štít, který je chránil. Šípy se lámaly. Kameny se odrážely, jako by to byla ocel. Jakkoliv by je byl Cyrus rád viděl mrtvé, věřil v nápor sil v davu. Vyhrají, říkal si. Toto bylo očividně naplánované a dobře zorganizované.

Až na to… až na to, že ten nápor nedosahoval k pódiu. Roztroušení členové thanetského hnutí odporu se nespojovali, aby vytvořili pevnou řadu, která by se připojila k boji vepředu. Cyrus to sledoval, snažil se vyznat v naprostém chaosu. Vojáci padali a udusaná hlína byla brzy zalita krví, ale imperiálové se drželi, zatímco ti, kdo se nezapojili do boje, utekli do města. A z neustále řídnoucích řad Cyrus pochopil, co se stalo.

Ano, hnutí odporu rozšířilo v davu stovky věrných následovníků Lycaeny a Endariuse, ale stejně tak sem Everlornská říše propašovala své paragony. Neměli obvyklou zbroj a extravagantní zbraně, ale i bez nich to byli zuřiví válečníci, jimž se mohl jen málokdo rovnat. Endariusovi a Lycaenini paladinové by to snad dokázali, ale stáli proti přesile a bojovali proti hradbám vojáků oddělujících dav od pódia. S každou uplynulou vteřinou se sem stahovali další vojáci rozmístění na vnějším obvodu davu, čímž dál odřezávali cesty k pódiu.

Konečný výsledek byl v Cyrusových očích nevyhnutelný. Nestačilo to. Do boje skočil Magus z Eldrid a upevnil linii vojáků před pódiem. Byl skálou, o niž se mohli imperiálové opřít, když překonávali překvapivý útok a zatlačovali řady paladinů. Když uběhla první zběsilá chvilka, Sinshei se viditelně uklidnila a původní obavy nahradilo znechucení. Několik soudců kolem ní dál zpívalo, zatímco zvedala nůž k nebi.

„Jako novorozenci se hašteříte a bojujete proti tomu, co je nejlepší,“ křičela. Safír na jejím krku jasně zářil a vysílal její hlas nad chaos. „A jako novorozenci se narodíte v krvi a bolesti.“

Paladinové se hrnuli kupředu v posledním zoufalém útoku. Lvice kousala, drásala a trhala všechny nepřátele. Byli tak blízko k tomu, aby prorazili, tak blízko… ale nestačilo to. Pomazaná přiložila nůž Lycaeně na prsa. Cyrus se vytrhl vojákovi, který ho držel, a rozběhl se přes pódium. Nemohl tam stát a dívat se. Nebude se krčit, zatímco stovky jiných krvácejí a umírají pro záchranu svého ostrova, pro záchranu své bohyně. Běžel s nataženou rukou, přestože věděl, že nemůže udělat nic. Byl příliš pomalý. Příliš slabý. Příliš se opozdil.

Stejně jako když šlo o jeho rodiče.

Lycaena zvedla hlavu a poprvé oslovila řvoucí dav.

„Krása ve všech věcech.“

Nůž prorazil půlnočně černou kůži a zajel do srdce. Výkřik, který následoval, Cyruse srazil na kolena. Král-uchvatitel s královnou měli vlastní nože a znali své přidělené úkoly. Bohyně ječela dál. Nože se nořily do dokonale hladké černé kůže. Odřezávaly křídla. Trhaly tělo na kusy. Cyrus nikdy nebyl hluboce věřící, ale jak tam tak vzlykal, cítil, že něco bylo nenávratně ukradeno.

Když se po krvácejícím těle bohyně rozlilo světlo, Sinshei si všimla, že tam klečí, a polekaně zvedla ruku.

„Zpátky, hlupáku!“ křikla.

Síla v těle umírající bohyně se vyhrnula, jako se to stalo, když Endarius padl na bitevním poli. Soudci chránili pomazanou a uchvatitele svými modlitbami, ale tato ochrana se nevztahovala na Cyruse. Energie se přes něj přelila, skutečná a hmatatelná jako ohnivý vítr. Útočily na něj myšlenky, obrazy z jisker času přesahující jeho chápání. Letěl, tolik věděl, a jeho chabé tělo se vznášelo nad chaosem. Nebe a země tančily, měnily si místa, a nakonec přistál na nějakém nešťastném člověku a odkutálel se.

Všude vládl chaos a krev, lidé prchali na všechny strany a říšští vojáci je náhodně pobíjeli. Přes své postavení, přes svůj původ neznamenal Cyrus pro dav okolo nic. Bylo po boji a jeden každý člověk utíkal, aby si zachránil holý život. Kopali do něj. Šlapali po něm. Paty a kolena ho hmoždily a bušily do jeho těla. Těžko se mu dýchalo. Nedokázal vstát. Zemře tady, ztracen v davu. Hanebná smrt, ale přesto pro někoho tak bezcenného jako on zasloužená.

Kdosi mu sevřel zápěstí. Silně zatáhl, až ho to vymrštilo do stoje. Vzhlédl do tváře svého zachránce a spatřil krátké, sněhobílé vlasy a v hrudi se mu vzedmula strašlivá směsice naděje a strachu.

„Doufám, že tentokrát ráčíš zůstat se mnou,“ houkl Rayan. Roztáhl hnědý plášť, aby Cyruse schoval před zraky ostatních. „Honem, svlékni si košili.“

Cyrus ze sebe strhl fialovou košili a hodil ji na zem. Poté nabral Rayan trochu hlíny z udusané země a mázl ji mládenci na obličej a prsa. Dále si sundal plášť a ovinul mu ho kolem nahých ramen. Objevil se nůž. Beze slova Cyrusovi seřezal tmavé vlasy, takže je měl neupravené a rozcuchané.

„To bude muset stačit,“ prohlásil paladin. „Drž hlavu dole a plášť nahoře.“

Cyrus mu poděkoval. Byl otupělý, smysly měl přetížené křikem a vzpomínkami na zubatý nůž nořící se do prsou bohyně.

„Poděkuješ mi, až budeme v bezpečí a v pořádku,“ opáčil Rayan. Položil ruku Cyrusovi kolem ramen. „Teď poběž, a tentokrát se nezastavuj a neohlížej se.“

Kapitola čtyři

Stasia

„Myslela jsem si, že už nepřijdeš,“ řekla Clarissa. Její drobný, kulatý obličej prozářil úsměv. „Není to bezpečné, ale měla jsem vědět, že to tě nezastaví.“

Krčma Pod Kopcem byla jejich oblíbeným místem, kde se mohly odreagovat po dlouhém dni. Byla špatně osvětlená a hostů bylo pomálu, což byly přesně důvody, proč si ji zamilovaly. Jejich stůl tvořila nepravidelná obdélníková dřevěná deska šoupnutá do rohu a Stasia seděla na lavici vedle Clarissy dost blízko, aby se dotýkaly stehny. Normálně by malá rusovláska zapadla do Stasiiny náruče, ale náklonnost byla nebezpečná, zvlášť vzhledem k těm třem říšským vojákům na baru. Vojáci se smáli a hulákali na sebe tak hlasitě, až to vypadalo, že chtějí, aby celá krčma slyšela jejich neomalené vtípky.

„Poslední, co po dnešku chci, je trucovat sama doma,“ prohodila Stasia a odvážila se políbit Clarissu na dolíček na tváři poté, co se ujistila, že se nikdo nedívá. Rusovlásčin úsměv pohasl.

„Lidi nedokážou mluvit o ničem jiném. Bylo to tak hrozné, jak jsem slyšela?“

Stasii se mihl hlavou onen zlomový okamžik, kdy se nůž zabodl Lycaeně do hrudi. Přes krev, již prolila svými sekerami, nedokázala s ostatními členy hnutí odporu prorazit linií vojáků. Nedokázali zachránit svou bohyni před noži říše.

„Horší,“ povzdechla si.

„A co Mari, aspoň –“

„Ano,“ přerušila ji Stasia. „Je v pořádku. Nejspíš by mě taky chytili, nebýt jí. Odnesla mě na zádech jako zatracený koňský… kočičí… tvor.“

Mluvila rozčileně a nesouvisle. Naštěstí dorazil hostinský s jídlem a pitím, třebaže ho o to nepožádaly, a to bylo vítanou záminkou, aby Stasia sklapla. Obě ženy byly štamgasty a ten laskavý, obtloustlý muž s nakrouceným knírem a klípcem přes oko věděl přesně, co budou chtít. Spolu s dřevěným podnosem s chlebem a sýrem nesl i dva kovové pohárky.

„Pro moje věrné zákaznice jen to nejlepší,“ poznamenal Gilbi. Ztišil hlas. „Takový smutný den. Dnes večer je to na mě, Stasie, za to, co jste ty a tvoje rodina udělaly pro náš ostrov.“

Odešel, aby měly soukromí. Stasia se pustila do sýra. Jídlo bylo jednou z jejích nešťastných neřestí, když jí něco dělalo starosti.

„Nech něco i pro mě,“ hlásila se Clarissa, když Stasii jemně odstrčila loktem. A využila ten pohyb, aby se k ní přitulila ještě víc, jedna ruka jí zmizela pod stolem a spočinula na Stasiině stehně. Stasia ji políbila na čelo, i když měla pusu plnou sýra, z čehož Clarissa poznala, že to schvaluje.

„Tak co bude dál?“ zeptala se Clarissa, když se najedly. Stasia vypila třetinu piva a dupla, aby potlačila kašel. Ano, sice to bylo Gilbiho nejlepší pití, ale to zdaleka neznamenalo, že je kvalitní. Nechodily do krčmy Pod Kopcem kvůli pivu, nýbrž proto, že majitel byl věrným přítelem hnutí odporu.

„Dál? Bojím se, že po nás bude otec chtít, abychom opustili Thanet.“

„On nad námi zlomil hůl?“

„Tak je to vždycky,“ řekla Stasia a snažila se, aby to neznělo zatrpkle. „Přijdeme, prolijeme krev pro nějaký národ, a když to nestačí, jdeme dál. A nestačí to nikdy. Ať se propadnu, jestli vím, proč se snažíme dál. Ale neexistuje způsob, jak přikrášlit to, co se stalo dneska. Naše hnutí odporu bylo rozdrceno. Zachránit Lycaenu bylo naší největší nadějí, jak povzbudit zdejší lid, a místo toho… místo toho…“

Odmlčela se, nedokázala myšlenku vyslovit nahlas. Místo toho při tom pokusu zahodili bezpočet životů. Přes všechny peníze, čas a výcvik, které její otec nalil do thanetského hnutí odporu, to skončilo velkolepým neúspěchem. Lycaena byla veřejně popravena a poslední přeživší člen královské rodiny, princ Cyrus, byl pokládán za mrtvého. Právě jako u všech ostatních národů, které Everlornská říše napadla, bude obyvatelstvo obráceno na uctívání vtěleného boha. Jejich zvyky, víra… dokonce i rodný jazyk budou postupně pochovány a nahrazeny.

Hlučný dav u baru se rozrůstal. Tři říšští vojáci zvedli poháry nad hlavu a zpívali písničku, která rozhodně nebyla thanetská. Stasia se usilovně snažila skrýt zamračený výraz. Ti parchanti oslavovali Lycaeninu smrt, jako by zabití božské bytosti bylo hodno chvály místo zděšení.

„Stasie… napadlo tě, že bys nešla s ním, jestli odejde?“ zeptala se Clarissa. Přitiskla se ke Stasii ještě víc. „Nemusíš dál bojovat v jeho osobní válce. Všichni bohové a bohyně vědí, že jsi otci věnovala víc než dost ze svého života.“

Stasia se naklonila nad milenčiny rusé vlasy.

„Nelituju bojování,“ pronesla. „Jenom… chci mít pocit, že tu je pořád ještě naděje. K čemu by to jinak bylo?“

„Vždycky můžeš přestat bojovat.“

Z břicha jí vybublal trpký smích, nebo možná pivo a sýr tvrdě zasáhly její žaludek.

„Ze všech věcí v mojí budoucnosti je tahle nejmíň pravděpodobná, řekla bych.“

Nebyla připravená na bolest, co se mihla Clarisse kulatou, štěněcí tvářičkou.

„Nemusíš se mi tak posmívat.“ Poposedla si, konečně přerušila tělesný kontakt. „Jsme tak daleko od pevniny, že nám nejspíš nemůžou vládnout tak, jako to dělají jinde. Co když zůstaneme zticha, budeme držet hlavy dole a potají pokračovat v našich životech?“

„Co to –“