Text © Michal Stehlík, Martin Groman, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-328-3

ISBN mobi: 978-80-7689-329-0

Úvod

Historický podcast Přepište dějiny dostal za poslední léta také tři své knižní podoby. V nich jsme tematicky různorodě nahlíželi hlavně na české dějiny především 20. století. Neměli jsme ambici nějakého uceleného přístupu, ale čtenáři a posluchači se stále častěji ozývali s tím, že by uvítali celistvější pohled zejména na poslední století. A tak vznikla myšlenka na knihu, kterou držíte v ruce. Rozhodli jsme se svým způsobem podívat na české dvacáté století, a to v jeho „zrychleném běhu“ mezi léty 1914 až 1992. Symbolicky, i podle obálky, ve dvanácti kapitolách tak nějak „od Masaryka po Havla“.

Podtitul „k maturitě“ odkazuje k tomu, že se nám jedná o skutečně základní přehled a nemáme ambici zahloubat se do všech detailů zákoutí našich dějin. Přesto chceme poskytnout jistý přehled, který ovšem není postaven pouze na chronologickém výčtu dat, událostí, statistik a osobností. Náš přístup se vždy snažil a snaží o hledání a vysvětlování souvislostí, objevování zamlčených kapitol a zdůrazňování důsledků a kontinuit mezi jednotlivými dekádami, které většinou chybně považujeme za jakési uzavřené celky, historické konzervy. Proto také za každou chronologickou kapitolou následují malé tematické odbočky a zdůraznění některých momentů dějin, jež by dle našeho názoru neměly zapadnout právě s ohledem na vývoj společnosti či kontinuitu historických jevů. To ovšem neznamená, že se kniha vyhnula očekávatelným „osmičkám“, jako jsou léta 1918, 1938, 1948 či 1968. Tato výsostně politická data jsou však v našem textu vřazena do souvislostí sociálních, hospodářských, kulturních či ryze lidsky psychologických. Nechybí ani množství dat a statistických údajů, které jednotlivé dějinné momenty usazují do dobového kontextu, a také ukázky z dobových novinových nebo literárních textů.

Když hovoříme o „českém“ dvacátém století, nejde nám samozřejmě pouze o dějiny českého etnika. Je to především historie odehrávající se v „českém prostoru“, která však poté musí logicky zahrnovat i osudy především Němců, ale také Poláků či Židů. Co ale se Slováky, kteří se ani do jednoho „českého“ století nehodí? Nemluví česky a jejich země a později stát není v Čechách ani na Moravě. A přitom spoluvytvářejí jak zdejší dějiny dvacátého století, tak část naší identity, opřené o československý stát a společnost.

V posledních letech jsme stále častěji svědky toho, že se významné události dvacátého století v našich dějinách využívají (a zneužívají) politicky, což není jen z důvodu chabých historických znalostí veřejnosti, ale především „očekávatelných“ pevných klišé a myšlenkových schémat přebíraných po generace z dějepisných učebnic nebo masmédií. Nemáme v úmyslu vytvářet schémata nová, spíše chceme nasměrovat čtenáře k tomu, aby si souvislosti hledal sám a v základu pochopil, že dějiny nikdy nejsou tak černobílé, jak se na první pohled mohou zdát.

1.
JAK ZALOŽILI STÁT

1918

Zbourali Rakousko! Založili samostatný stát! Události konce roku 1918 v sobě již více než století nesou různé úhly pohledu. Dobová euforie jedněch, zoufalství a ztráta identity druhých. A s odstupem sta let také často i nehistorické a idealizované obrázky. Ať již „zbořeného Rakouska“, nebo naopak „ideálního československého státu“. Jenomže také pro pohled na rok 1918 platí klasická teze o historické paměti – neexistuje žádná definitivní paměť, historii si neustále rekonstruujeme dle aktuální situace. Proto se podívejme na tehdejší situaci především v souvislostech.

Manifestace pražského lidu na Václavském náměstí 28. října 1918.

Souvislosti

Žádná historická událost, natož takto přelomová, nespadne takzvaně z nebe, neodehraje se ve vzduchoprázdnu. Musíme proto znát a chápat souvislosti, podmínky a důvody, které k ní vedly. Pro konec rakouského mocnářství a vznik Československa je to několik klíčových faktorů. Předně to byla národnostní a politická situace rakousko-uherského soustátí a stav české společnosti před rokem 1914. Dále to byla bezesporu významná zahraniční politická aktivita profesora T. G. Masaryka a jeho spolupracovníků, která vycházela z dlouholetých emancipačních snah české společnosti.

Tak radikální změně, jakou je konec staletého mocnářství a vznik zcela nových států, musel však předcházet stejně radikální spouštěč. A tím byla válka. Světová válka, nepředstavitelná ve svém rozsahu, hrůzách i důsledcích. Nebýt války, nedojde k tak vyostřeným názorům jednotlivých národů monarchie na svoji budoucnost. Nebýt války, jen těžko by světové velmoci (budoucí vítězové války) přistoupily na princip národního sebeurčení – a v konečném důsledku na přemalování mapy Evropy (a částečně i světa). Nebýt války, neobjevily by se československé legie, stotisícový vojenský kontingent, který se stal významným argumentem zahraničního odboje.

Vznik a později i zánik Československa však nebyl nikdy čistě v rukou zdejších obyvatel a jejich politických reprezentací, vždy zcela zásadně závisel na mezinárodní situaci. To vše je soubor souvislostí, bez nichž nelze vznik, následující vývoj a rychlý zánik Československa pochopit.

Monarchie

Rakousko-uherská monarchie prošla během 19. století velmi bouřlivým vývojem. Těsně před vypuknutím první světové války byla mnohonárodnostním státem, uvnitř kterého působily jak modernizační průmyslové tendence, tak vyostřující se nacionalizační touhy jednotlivých národů. K tomu se navíc i hospodářský rozvoj často propojoval s národními ambicemi.

V roce 1859 ztratilo Rakousko severní Itálii, v roce 1866 ztratilo postavení v německém prostředí po porážce od Pruska a v roce 1908 anektovalo Bosnu a Hercegovinu.

Během druhé poloviny 19. století vyrostly silné firmy v českých rukou, a to jak výrobní podniky, tak například banky. Od takzvaného rakousko-
-uherského vyrovnání v roce 1867 se život v obou částech monarchie vyvíjel ve zcela odlišných parametrech. Politické aktivity české reprezentace byly nasměrovány na Vídeň, politika Slováků naopak na Budapešť.1

Pro českou politiku byly zásadní emancipační snahy požadující výraznou míru samosprávy na území Čech a Moravy, ideálně stejné formy, jakou si vydobyli Maďaři. Pokud to nebylo možné, pak se spory často koncentrovaly do jazykových požadavků v rámci výkonu státní správy. Každopádně se česká politika již před první světovou válkou stala poměrně sebevědomou a zároveň vnitřně diverzifikovanou na různé ideové proudy. Rakousko-uherská monarchie však neřešila pouze „českou“ otázku. Ztrácela postupně během 19. století postavení v severní Itálii, v západním německém prostoru a angažovala se na Balkáně.

Císař František Josef I. vládl Rakouskému císařství od roku 1848, poté od roku 1867 Rakousko-Uhersku až do roku 1916, kdy zemřel (plných 68 let).

Uvnitř obrovské říše však probublávaly ambice mnoha národů, aniž by na ně dokázala vídeňská vláda adekvátně odpovědět. Z dnešního pohledu by se s trochou nadsázky dalo konstatovat, že posledním spojujícím prvkem pro všechny Čechy, Maďary, Němce, Poláky, Ukrajince, Chorvaty, Srby, Rumuny, Slováky, Rusíny, Bosňáky, Italy či Židy byl „stařičký mocnář“ – císař František Josef I. Slovenská politika naopak oproti tomu bojovala o samotné přežití slovenského národa pod obrovským maďarizačním tlakem.

Válka a politika

Vypuknutí války postavilo všechny tyto národy před nejednoduchou situaci státní loajality, přičemž výrazná většina ji v následujících letech skutečně osvědčila. Jakkoliv prvorepubliková identita nové armády jednoznačně prosazovala legionářskou tradici, je nutné se na realitu v zákopech podívat i v souvislostech jiných čísel. Pokud v československých legiích bojovalo něco přes 100 000 legionářů a více než pět tisíc jich padlo, v císařské armádě bojovalo odhadem téměř 1,5 milionu Čechů a padlo jich na 138 000.2 Také proto má snad každá vesnička na našem území pomník padlým v první světové válce – a naprosté minimum z toho jsou padlí v legionářských uniformách.

Válka přinesla nejen oběti na životech a vskutku tíživou hospodářskou situaci v zázemí, ale i důležitá politická rozhodnutí. Na konci roku 1914 odchází do exilu profesor a někdejší poslanec Říšské rady T. G. Masaryk, který si vyhodnotil situaci jako historicky zlomovou. Pokud by ve válce zvítězilo Rakousko po boku Německa, viděl budoucnost českého národa velmi temně. Ostatně, právě německá politika v Rakousku dávala dlouhodobě najevo, že nepřipustí jakýkoliv smysluplný federalizační moment. Již jen proto, že by „německý“ živel v monarchii ztratil převahu. Masaryk proto vsadil na riskantní kartu zahraničního odboje a snažil se ze všech sil – za přispění spolupracovníků Edvarda Beneše a Milana Rastislava Štefánika – přesvědčit válečné velmoci Francii, Velkou Británii, USA i Rusko o nutnosti hledat jinou formu uspořádání střední Evropy. Domácí česká politika se do roku 1917 stavěla oficiálně do pozice loajality vůči trůnu. Na druhé straně byli významní představitelé zdejší politické scény, jako např. Karel Kramář či Alois Rašín, zatčeni a odsouzeni k smrti, byť k jejímu vykonání nakonec nedošlo.

POČET ČESKOSLOVENSKÝCH LEGIONÁŘŮ

Francie:

Z asi 600 Čechů přijatých do francouzského vojska na začátku války do konce r. 1916 80 padlo, propuštěno bylo 130 invalidů. V Cizinecké legii sloužilo během války asi 600–1000 krajanů.

Itálie:

Do legií v Itálii bylo zařazeno 20 000 mužů, z nichž 350 v bojích zemřelo.

Rusko:

Do československých legií v Rusku vstoupilo přes 80 000 vojáků, z nichž více než 4 000 padlo.

Počet padlých z českých zemí za první světové války

Celkem lze demografické ztráty za první světové války v českých zemích vyjádřit číslem 910 000 osob.

Počet padlých na Slovensku za první světové války

Počet padlých ze Slovenska 70 000, z toho Slováků 45 000.

Zdroj: Vojenský historický ústav, Český statistický úřad, www.signumbelli1914.cz, Národní pedagogický institut.

Masaryk

Zastavme se krátce u osobnosti T. G. Masaryka. Z událostí první světové války vyšel jako doslova mytický hrdina, který dokázal ze zahraničí „přivézt“ samostatný stát. Tento muž byl přitom celoživotním politickým solitérem a nejednou si vysloužil od „správných Čechů“ nenávistné ataky – ať již šlo o tzv. hilsneriádu či spor o Rukopisy.3 Navíc, přestože měl vlastní politickou stranu, v Říšské radě byl jejím jediným poslancem.

Tomáš Garrigue Masaryk, 1925.

Dalo by se říci, že před válkou neměl Masaryk reálnou moc, měl však mimořádný vliv díky své aktivitě a schopnosti promlouvat do veřejného prostoru. Přesto může vzbudit údiv, když se tento jediný poslanec své strany, muž mnohokrát ostouzený vlastním národem, vydá ve svých čtyřiašedesáti letech do zahraničí, aby přesvědčil velmoci, že on je ten, kdo ve skutečnosti reprezentuje český národ. Zároveň je nutné připomenout, že Masaryk byl mezinárodně známý díky své podpoře balkánských národů a nezanedbatelnou pomocí mu byla jeho mimořádná jazyková vybavenost. Přesto všechno, nebýt války, nevznikla by patrně za jeho života tak příznivá konstelace, která by mu umožnila využít veškerý potenciál k jedinému cíli – státní samostatnosti národa. Jak konstatoval jeden z amerických krajanů, který byl jinak k TGM velmi kritický: „V tom vidím velkou zásluhu, ba největší zásluhu Masarykovu: ne jako filosofa, kterým nebyl a není, ale jako studenta proudů, jež řídí osudy společnosti lidské na povrchu skořápky zeměkoule.“4

Zahraniční akce

Masaryk byl zároveň autorem originální konstrukce podoby českých dějin, kterým ve své České otázce dal do vínku humanistický a reformační charakter, zjednodušeně řečeno – naše dějiny se pohybují mezi Husem, Chelčickým, Komenským, Havlíčkem a Palackým... Chtělo by se dodat – až k Masarykovi. A současně, do těchto dějin nepatří tři sta let života od roku 1620, české dějiny neměly být v jeho pojetí spojené s katolictvím. Tento přístup k dějinám propojil i se svou politickou akcí, když vystoupil se svým programem odchodu z rakouského státu na den výročí upálení M. Jana Husa 6. července 1915 v Ženevě. Jeho projev symbolicky vyhlašoval politickou válku Rakousku. Přestože ve svém květnovém memorandu britskému ministerskému předsedovi již definuje území budoucího samostatného státu včetně slovenského území, materiál nese název Independent Bohemia (Samostatné Čechy) – pojem „československý“ se v zahraniční politice jeho exilových aktivit pevně zakotví až v roce 1916. Argumentace je vedena z českých pozic, v této logice jsou i Slováci považováni za součást českého národa. Zde musíme zdůraznit, že česká politika se slovenskou otázkou před rokem 1914 prakticky nezabývala, jedinou výjimkou byl opět „moravský Slovák“ T. G. Masaryk s moravskou matkou a slovenským otcem.

V roce 1916 vzniká v Paříži Československá národní rada.

Když pak po válce Masaryk hovořil o svých motivacích k zahraniční akci, zmínil silný moment nástupu branců a perzekuce vůči některým z nich: „… měl jsem prostě špatné svědomí, že naši lidé jdou na vojnu a do kriminálu, a my poslanci že sedíme doma.“5 Jednou z klíčových skutečností v logice války pak byly československé legie, jež se následně staly velmi silným politickým argumentem. Zjednodušeně řečeno československá zahraniční akce nenabízela jen ideje, ale i vojenské posily pro spojence Dohody.

Manifest císaře Karla I., 16. 10. 1918

„Mým věrným národům rakouským!

Od té doby, co jsem nastoupil na trůn, jest Mou nezdolnou snahou vymoci veškerým Mým národům vytoužený mír, jakož i ukázati národům rakouským cestu, na níž by bez překážek a třenic dali požehnaně rozvinouti svým národním silám a využitkovali jich úspěšně k svému duševnímu a hmotnému blahobytu.

Nyní nutno bez váhání přikročiti k novému vybudování vlasti na jejích přirozených a tudíž nejspolehlivějších základech. Přání rakouských národů jest při tom pečlivě uvésti ve vzájemný soulad a uskutečniti jejich splnění. Jsem odhodlán provésti toto dílo za svobodné součinnosti Mých národů v duchu oněch zásad, které za své přijali spojení mocnářové v nabídce mírové. Rakousko se má státi, jak tomu chtějí jeho národové, státem spolkovým, v němž každý národní kmen tvoří svůj vlastní státní útvar na území, jež obývá. Tím se nijak nepředbíhá spojení polských území Rakouska s polským neodvislým státem. Městu Terstu s obvodem dostane se podle přání jeho obyvatelstva postavení zvláštního.

Tato nová úprava, která se nijak nedotýká celistvosti zemí svaté koruny uherské, má zabezpečiti každému jednotlivému státu národnímu jeho samostatnost; úprava tato bude však také účinně chrániti zájmy společné a uplatňovati je všude tam, kde společenství je životní potřebou jednotlivých státních útvarů. Jmenovitě bude dlužno spojiti všechny síly, aby s úspěchem rozřešily se po právu a spravedlnosti veliké úkoly, které vznikají ze zpětných účinků války.

Karel v. r.“

Část manifestu císaře Karla I., kterým se snažil v říjnu 1918 marně vyjít vstříc národním snahám a zachovat monarchii.

Velmoci

Pro jakoukoliv politickou akci, respektive její budoucí úspěch, byla důležitá podpora klíčových poválečných hráčů – vítězů. Jakkoliv se například britská politika stavěla k československé akci skepticky, Francie ji začala velmi brzy podporovat.

Celková válečná situace přispěla k názoru, že pro budoucnost Evropy je možné radikálně změnit dosavadní půdorys velmocenské politiky. Hrálo se o oslabení Německa a samotnou existenci Rakousko-
-Uherska. To mělo tak slabou pozici a tolik vnitřních rozporů, že se vítězné velmoci přiklonily k dříve tak nepředstavitelnému kroku, jako byl konec jedné z tradičních monarchií na kontinentě. Válka tím posunula i směr politického uvažování ke zcela novým konceptům. Nic na tom nemohly změnit ani nesmělé pokusy nového rakouského císaře Karla I. po roce 1916, situace již dospěla příliš daleko.

Na pařížské mírové konferenci měla o zásadních věcech rozhodovat tzv. „velká čtyřka“: Velká Británie, USA, Francie a Itálie, avšak Itálie nebyla spokojena s vlastními zisky, proto se následně rozhodovalo především mezi třemi mocnostmi bez italské účasti.

Zásadní byl pak vstup Spojených států amerických do války v roce 1917, a to z několika hledisek. Vnášel do vyčerpaných zákopů nové vojenské a technické síly a dal slovo idealistickému prezidentu Wilsonovi s ideou „sebeurčení národů“. Jakkoliv si pod tímto pojmem lze představit ledacos, pro národy střední a jihovýchodní Evropy to znamenalo jediné – směřování k plnohodnotné státní samostatnosti.

Během roku 1917 vypadlo z velmocenské hry Rusko, které nejprve svrhlo carský režim, aby se od podzimu 1917 zmítalo v chaosu po bolševické revoluci a následné občanské válce. Z mezinárodně politického hlediska bylo vzhledem k těmto událostem oslabeno a izolováno. Nová Evropa tak ležela v rukou Britů, Francouzů, Američanů a částečně i Italů, kteří se během války přidali na budoucí vítěznou stranu. Emancipační aktivity se logicky netýkaly pouze budoucího Československa, hovoříme zde o Polsku, Rumunsku, Jugoslávii, stejně jako o poražených „zbytcích“ – Rakousku a Maďarsku. Poslední dva státy pak ve dvacátém století velmi složitě a s mnoha úkroky hledaly vlastní identitu. Teprve v posledním válečném roce 1918 získává Masaryk na svoji stranu také USA. Zde je třeba zmínit i jednu nesamozřejmou skutečnost jeho aktivit – během roku 1918, ve svých osmašedesáti letech, fyzicky objel doslova celý svět – přes Ukrajinu, Rusko, Japonsko, Kanadu a USA zpět do Evropy.

Americká jednání o osamostatnění byla také klíčová pro zapojení slovenského národa do nové politické česko-slovenské spolupráce. Slovenská reprezentace na území dosavadních Horních Uher byla velmi slabá, v uherském sněmu zasedal jediný slovenský poslanec Ferdiš Juriga.6 O to cennější byla podpora exilových Slováků, jejich vliv i finance. Zároveň se zde již založilo na budoucí problémy mladé republiky. Američtí Slováci totiž vnímali budoucí roli Slováků v Československu jako skutečně rovnoprávnou, aniž by si uvědomovali skutečnou uherskou realitu.

Zaklínadlo stability

Pro budoucnost samostatného státu byla důležitá argumentace stabilitou ve středoevropském prostoru. Velmoci by jen těžko přistoupily na vytvoření nového státního útvaru, který by v sobě nesl stejné problémy, jako měla někdejší monarchie. Pokud by se na stůl položila skutečná čísla národnostního složení, aniž by se s nimi pracovalo v politickém konstruktu, muselo být všem jasné, že Československo bude tak trochu zmenšeným Rakousko-Uherskem…

Takto deklarovaná čísla by důvěru bezpochyby nevzbuzovala. Docela jinak situaci vykreslila Masarykova politická reprezentace, která použila konstrukt (podle některých kritiků dokonce „historickou lež“) jednoho československého národa. Pojednou je zde (sečtením Čechů a Slováků do jednoho celku) silný národ čítající 8,5 milionu občanů, za kterým následují „menšiny“. Toto byl zásadní argument pro budoucí stabilitu státu, který se však záhy projevil jako neplatný. Pro českou politiku uvnitř Československa stále zůstávala hlavním problémem – a protivníkem – německá menšina, zatímco slovenskou otázkou se Češi nezabývali. Což se následně vymstilo.

Malování hranic

Pro nový československý stát byly samozřejmě kruciální záležitostí jeho hranice. Pokud jde o jejich „modelování“, mnohé záviselo na schopnosti československé diplomacie v čele s Edvardem Benešem – a samozřejmě na vůli vítězných velmocí. Ostatně, jak okomentovala historička Margaret MacMillanová jednání československé mise na mírové konferenci, „Češi byli osvěžujícím způsobem západní.“7 Zde je nutné se mírně pozastavit u charakter změn, jež se dotýkaly významné části Evropy. Poválečná mírová jednání byla velice složitá, řešila nejen nové státy, ale především vztah k poraženým mocnostem, kde převážil ostrý kurz prosazovaný Francií. Bylo tak v mnohém založeno na novou válku… Řešila se také mimoevropská území formou takzvaných mandátů. A samozřejmě se jednalo o hranicích států. Tento moment je nesmírně důležitý – neboť stojíme před situací, kdy se velmoci „u stolu“ rozhodují, jaké hranice kudy povedou – a častým zaklínadlem je stabilita a klid. V tento okamžik je československá diplomacie na straně vítězů, jinak tomu však bude o dvacet let později během Mnichova, když se bude řešit stabilita ve střední Evropě pod Hitlerovým tlakem – a v zájmu stability se přikročí k tomu, co se již vyzkoušelo ve Versailles, Saint Germain či Trianonu – opět se přemalují hranice, tentokrát ovšem v neprospěch Československa.

Vraťme se ale do roku 1918 a 1919. Československo spojilo ve své argumentaci dva do jisté míry protichůdné principy. Pokud jde o hranice českých zemí a Moravy, argumentovalo se historickou hranicí danou staletími. Pokud šlo o slovenskou část, zde žádná historická hranice – zejména na jihu – nikdy neexistovala a šlo především o ekonomické zájmy nového státu. Jako argument tak posloužila ekonomika a argument o sebeurčení národů, kdy bylo nutné definovat slovenské území poprvé a zcela nově. Ironií dějin a osudu je, že pokud bychom oba principy použili opačně ve prospěch poražených států – museli bychom přiznat českým Němcům právo na sebeurčení a tím i územní přičlenění k území Německa či Rakouska. A naopak – použít historický argument ve prospěch Maďarů – nemohlo by se rozdělit historické území svatoštěpánské koruny… Dějiny však psali po první světové válce vítězové a principy byly využívány ve prospěch těch aktuálně úspěšných.

V novém státě

mělo žít

6,5 milionu Čechů

3,1 milionu Němců

2 miliony Slováků

¾ milionu Maďarů

téměř půl milionu Rusínů

téměř 200 000 Židů

téměř 100 000 Poláků88

Rakouské císařství (Předlitavsko): 1. Čechy, 2. Bukovina, 3. Korutany, 4. Kraňsko, 5. Dalmácie, 6. Halič, 7. Přímoří, 8. Dolní Rakousy, 9. Morava, 10. Salcbursko, 11. Slezsko, 12. Štýrsko, 13. Tyrolsko, 14. Horní Rakousy, 15. Vorarlbersko; Uherské království (Zalitavsko): 16. Uhersko 17. Chorvatsko-Slavonsko; Rakousko-uherské kondominium: 18. Bosna a Hercegovina

28. říjen – 30. október

Vznik Československa si připomínáme 28. října, kdy byl samostatný stát slavnostně vyhlášen v Praze. Den předtím se rakousko-uherský ministr zahraničí Andrássy vyjádřil pozitivně k přijetí tzv. Čtrnácti bodů amerického prezidenta Wilsona. Jedním z bodů bylo i sebeurčení národů, což si česká politika vyhodnotila jako impuls k samostatnosti. Dne 28. října přebírají Obilní ústav představitelé Národního výboru v čele se Švehlou, Rašínem a dalšími, to vše již jménem nového státu. Před sochou svatého Václava vyhlašuje kněz Isidor Zahradník nový stát, strhávají se rakouští orlíčci, večer se v Obecním domě schvaluje první zákon republiky sepsaný Aloisem Rašínem, informace o založení státu běží po železničních telegrafech po celé (české) zemi. V Praze je shodou okolností přítomen i slovenský lékař a politik Vavro Šrobár, který je přijat do Národního výboru, a zdání společné česko-slovenské akce je dokonalé. Rakouské vojenské jednotky nezasáhnou, samostatný stát je veřejně deklarován.

O dva dny později se ještě bez podrobnější informace z Prahy schází slovenská politická reprezentace v Turčianskom Sv. Martině, kde vyhlašuje tzv. Martinskou deklaraci, jež se hlásí ke společnému státu s Čechy. Dokonce i bouřlivák, kněz Andrej Hlinka se již na konci května 1918 symbolicky vyjádřil: „Povedzme si otvorene, že sme za orientáciu česko-slovenskú. Tisícročné manželstvo s Maďarmi sa nevydarilo. Musíme za rozísť.“9

Nový stát

Nový stát byl od počátku nesen na idejích parlamentní demokracie. Jeho první ústava z roku 1920 na jedné straně jednoznačně stála na stejných právech pro všechny občany, na straně druhé její preambule začínala slovy: „My, národ Československý…“ – čímž definovala národního hegemona v tomto státním útvaru.10 T. G. Masaryk vnesl do základu státu mnoho idejí spojených s americkou (anglosaskou) politikou, jeho text Washingtonské deklarace z roku 1918 velmi silně propojuje ideje americké svobody s charakterem nového státu. Zmiňme na tomto místě například následně uskutečněnou myšlenku zrovnoprávnění mužů a žen, která se projevila již volebním právem pro ženy v prvních volbách 1919. Realita byla ovšem složitější nežli ideje. Washingtonská deklarace hovoří o zrušení armády a zavedení pouhých milicí, ale již první měsíce života státu ukázaly, že bez armády nelze zajistit část území a hranice státu. Stejně tak nikdy nedošlo k deklarované odluce církve od státu.

Není však nutné hovořit pouze o problémech, ty všechny musely přijít a nebyly pouze politické, ale i hospodářské a sociální. Nový stát byl však z hlediska české společnosti nesen na euforické vlně získání státní samostatnosti. Rakousko-Uhersko nebylo na konci války z mnoha důvodů udržitelné, a tak vzniklo několik tzv. nástupnických států, které vyjadřovaly touhy tehdejších národů po státní samostatnosti. V případě Československa vznikl ovšem stát, se kterým se ztotožnila drtivá většina Čechů, nikoliv tak Němců, Maďarů, ale ani ne všichni Slováci, Rusíni, Poláci či Židé. Pro samotné Čechy byla naplněna idea vlastní státnosti – Československo pro ně bylo českým státem a dodnes je to tak vnímáno. Pro Slováky byl tento stát lepší variantou nežli zůstat v dosavadním svazku s Maďary, zvláště po zkušenostech posledního půlstoletí, jež byly spjaty s brutální maďarizací. Zároveň si výrazná část obyvatel nové republiky ztotožňovala stát s osobností T. G. Masaryka, který v doslova mytickém příběhu za pomoci legií a svých spolupracovníků jako by přinesl svobodu „zvenčí“.

Vznikl stát, který garantoval demokratický systém parlamentní demokracie, ale byl bezesporu fatálně závislý na mezinárodní situaci a poválečném systému. Jedním z hlavních argumentů pro jeho vznik byla na mezinárodní scéně stabilita střední Evropy, svým způsobem ovšem vzniklo z hlediska národností malé Rakousko-Uhersko. Jakmile se začal hroutit poválečný systém, došlo ke konci Československa. I přes ohromnou euforii a silnou společnou státní identitu české společnosti byly vnitřní i vnější předpoklady pro pád tohoto konceptu přítomny již v okamžicích jeho vzniku.

Malý státní znak republiky Československé 1918–1961.

Washingtonská deklarace
18. 10. 1918

„Československý stát bude republikou. Ve stálé snaze o pokrok zaručí úplnou svobodu svědomí, náboženství a vědy, literatury a umění, slova, tisku a práva shromažďovacího a petičního. Církev bude odloučena od státu. Naše demokracie bude spočívat na všeobecném právu hlasovacím: ženy budou postaveny politicky, sociálně a kulturně na roveň mužům. Práva menšiny budou chráněna poměrným zastoupením; národní menšiny budou požívat rovných práv. Vláda bude mít formu parlamentární a bude uznávat zásady iniciativy a referenda. Stálé vojsko bude nahrazeno milicí.

Československý národ provede dalekosáhlé sociální a hospodářské reformy; velkostatky budou vyvlastněny pro domácí kolonizaci; výsady šlechtické budou zrušeny.

Demokracie porazila teokratickou autokracii. Militarismus je zničen – demokracie je vítězná – na základech demokracie lidstvo bude reorganizováno. Mocnosti temnoty sloužily vítězství světla – vytoužený věk lidstva vzchází.

Věříme v demokracii – věříme ve svobodu – a ve svobodu vždy větší a větší.“

Část textu Washingtonské deklarace z 18. 10. 1918, kterou se Tomáš G. Masaryk obracel především k americké politice a definoval vlastnosti a roli budoucího Československa.

1 Ke sjednocení Pešti, Budína a Starého Budína do Budapešti došlo až v roce 1873.

2 ŠEDIVÝ, Ivan. Češi, české země a Velká válka 1914–1918. Česká historie, Praha: Nakladatelství Lidové noviny, 2003, s. 7. ISBN 80-7106-274-X.

3 Nejradikálnější situace byla patrně za tzv. hilsneriády v letech 1899–1901, kdy docházelo i k útokům na jeho rodinu a sám Masaryk uvažoval o emigraci do USA.

4 NYKL, Alois Richard. Poznámky k revoluční akci v Chicagu (1914–1918). Praha: Univerzita Karlova, nakladatelství Karolinum, 2017, s. 180. ISBN 978-80-246-3680-1.

5 ČAPEK, Karel, HALÍK, Miroslav (ed.). Hovory s T. G. Masarykem. 7. souborné vyd., kromě vyd. lid., v Čs. spis. 1. Dílo bratří Čapků. Praha: Československý spisovatel, 1969, s. 123.

6 Šlo o katolického kněze, který se vzápětí spolu s Andrejem Hlinkou stává vedoucí postavou nově založené Slovenské ľudové strany.

7 MACMILLAN, Margaret Olwen. Mírotvorci: pařížská konference 1919. Praha: Academia, 2004, s. 235. ISBN 80-200-1151-X.

8 RYCHLÍK, Jan. Příběh československého státu In: KOVÁČ, Dušan a RYCHLÍK, Jan. Česko-
-slovenská výstava: Národní muzeum: Slovensko-česká výstava: Slovenské národné múzeum. Praha: Národní muzeum, 2018, s. 26. ISBN 978-80-7036-567-0.

9 BARTLOVÁ, Alena. Andrej Hlinka. Bratislava: Obzor, 1991.

10 GRONSKÝ, Ján. Komentované dokumenty k ústavním dějinám Československa.
Praha: Karolinum, 2007. ISBN 80-246-1028-0.

Důsledky války

Dějiny, jejich zlomy, přemety a proměny velmi často vnímáme v předpokládaných konturách politických událostí, činů významných jedinců, bitev, smluv či volebních klání. Je to v něčem relativně jednoduché, soustředit se na určitou popsatelnou realitu a z ní vyvozovat charakter doby. Nemohou to však nikdy být dějiny ve vší komplexnosti. I proto se chceme vždy za každým chronologickým zlomem krátce rozhlédnout mimo rámec určujících politických faktorů, abychom dokázali přece jen alespoň částečně vystoupit z této „dějepisné“ roviny. Pro situaci vzniku Československa jsou pak nesmírně důležité následující aspekty, které mnohdy nemají ještě dostatečné historické zpracování, mohou být tudíž i z naší strany pouze naznačeny, otevřeny jako témata, vyzdviženy jako důležité faktory pro následující život společnosti první republiky. Mezi tři významné důsledky první světové války považujeme následující momenty – ztráta tradiční religiozity, komunismus a psychické následky válečné zkušenosti. To vše se propojovalo do poválečného pocitu nejistoty a hledání alternativ. Nad vším se sice vznášelo mimořádné nadšení ze státní samostatnosti, neznamenalo to však, že by se dotyčné tři aspekty ztratily či nějak zásadně oslabily.

Němečtí vojáci s kulometem MG 08.

Ztráta tradiční religiozity

Přestože patřila česká společnost již před rokem 1914 k těm, jež nebyly jednolitě religiózní, válečná zkušenost radikálně proměnila nejen vztah občana k církvi, ale otřásla dosavadní vírou. Pro budoucí život republiky bylo pak významné, jak se od sebe z hlediska religiozity lišily jednotlivé její části. Vedle tradičních regionů, jako bylo Slovensko nebo Morava, česká část státu se stále výrazněji profilovala mimo dosavadní schéma víry a (zejména katolické) církve.

Důvodů pro tuto proměnu bylo více, některé měly mnohem hlubší předválečné kořeny, jiné urychlila a vyostřila válka. K těm dlouhodobějším patřila skepse k organizaci katolické církve jakožto přirozené podporovatelce habsburského domu. Spojení trůnu a oltáře bylo očividné a pro české politické snahy představovalo tudíž logického odpůrce. Již před první světovou válkou církev tvrdě kritizovali pokrokáři, modernisté, sociální demokraté. Sám budoucí prezident T. G. Masaryk dokonce vystoupil z katolické církve a v roce 1906 se utkal s několika stovkami katechetů i v soudním procesu.

První světová válka pak přinesla krutou osobní zkušenost půldruhému milionu mužů. Uprostřed doposud nepředstavitelné hrůzy zákopů mnozí z nich odvrhli víru v Boha, který dle jejich mínění dopustil takovou nepředstavitelnou míru násilí a utrpení. Ztráta víry byla po návratu ze zákopů velmi často „zhmotněna“ v oficiálních vystoupeních z církve. Jak například konstatoval farář Augustin Pospíšil v malém moravském městečku Dačice: „Odpadová horečka sice v našem městě za jinými městy se o nějaký rok zdržela, ale přišla přece.“11 Nešlo přitom pouze o papírové vystoupení z řad církve, pro mnoho lidí to znamenalo opouštění dosavadních automatických rituálů (křest, církevní sňatek, pohřeb, výuka náboženství, slavení svátků atd.). Válka zradikalizovala mnohé, přičemž na ztrátu víry navazovalo hledání životních ideologických alternativ – mnozí si vybrali cestu budování „ráje na zemi“ v podobě levicových a komunistických idejí, jiní ji zas viděli v propojení národní ideje se svou vírou. A tak dochází v roce 1920 k založení Československé církve (od roku 1971 Církev československá husitská).

Komunismus

Konec velké války přinesl bez přehánění revoluční výbuch v někdejším carském Rusku. To se již během března 1917 zbavilo cara Mikuláše II., který rezignoval, ale dlouhodobější uklidnění to nepřineslo. Na podzim vítězí bolševická revoluce a pod vedením V. I. Lenina a jeho druhů se poprvé uskutečňuje politický režim založený na myšlenkách komunismu. Přestože jsou pak československé legie jedním z významných nepřátel nového zřízení, které bojuje několik let o samotné přežití, určitý počet československých vojáků se nechává těmito svůdnými revolučními myšlenkami vzývajícími rovnost inspirovat a odváží si z Ruska zkušenost revoluční společenské alternativy. Revoluce se navíc měla dle představ petrohradských vůdců přelít do Evropy, zejména do Německa, které se zmítalo ve vnitřní krizi po prohrané válce a zdálo se být vhodnou půdou pro revoluční změnu. A v Maďarsku vzniká krátkodechá Maďarská republika rad zasahující i na území Slovenska. Nešlo však pouze o několik překotných poválečných let. Pro mnoho sociálních demokratů se myšlenka radikálnější revoluční změny zdá natolik nosnou, že se rozhodnou jen několik málo let po válce rozštěpit svoji stranu a založit relativně silnou Komunistickou stranu Československa.

Lenin při projevu na Rudém náměstí, 1919.

Radikalizaci napomáhala také tristní sociální zkušenost z války, a především poválečné očekávání nového sociálního řádu, to vše stále za velkého hospodářského nedostatku. Na ztrátu víry v Boha navázala víra v budování spravedlivějšího světa, zvláště po všech válečných zkušenostech. Jednalo se o nový druh politiky, odmítající dosavadní vyjednávací rituály a hovořící o možnosti revoluční proměny. V českém prostředí se tyto myšlenky poměrně úspěšně uchytily a jakkoliv patřila komunistická strana během první republiky k destrukční síle, měla stabilní a nezanedbatelnou podporu. Na rozdíl od většiny zemí střední Evropy zde tak byly vytvořeny základy pro její politickou roli dávno před další válečnou tragédií. Nová republika komunistickou stranu po jejím vzniku v roce 1921 nezakázala, mimo jiné pro její velkou sílu, která vyrůstala z dlouholetého sociálního hnutí od konce 19. století.

Psychické následky válečné zkušenosti

Mezi málo probádané oblasti patří bezesporu dějiny psychického zdraví obyvatelstva, byť tato oblast představuje zejména v kontextu velkých historických přelomů a šoků zcela mimořádné vodítko osvětlující chování jednotlivce i celých sociálních skupin. Její zachycení nalezneme možná nejpatrněji v umění – v literatuře, malířství, divadle. V případě Československa je však reflexe prožití války poměrně silně překryta euforií ze založení státu a národní samostatnosti. Možná i v souvislosti s českou pozicí na straně vítězů zaujímají větší část tvorby legionářské hrdinné eposy nežli individuální zkušenosti vojáků ze zákopů. Naše literární tradice je více nesena Haškovým Švejkem nežli díly srovnatelnými například s německou či rakouskou uměleckou reflexí.

Problematika psychických následků války se systematicky odborně zpracovává až od 70. let 20. století v rámci tzv. posttraumatické stresové poruchy – to ovšem neznamená, že se s podobnými problémy nepotýkali vysloužilci první velké války, u kterých šlo skutečně o životní šok. Z období relativního společenského klidu se ocitli uprostřed nepředstavitelné smrtící mašinérie sahající na samou podstatu lidského bytí. Životy kolem nich končily po tisících jak starými zbraněmi, tak například novým využitím bojových plynů. Tato nepřenosná zkušenost musela bezpochyby ovlivňovat jejich každodenní fungování v nové republice, ovlivňovat vztahy v rodinách, schopnost jejich sociálního začlenění, kdy mnozí bezesporu končili na okraji společnosti. Jen minimum z nich se patrně dostávalo do péče například bohnického ústavu pro choromyslné. Postava starého Zilvara z chudobince z pera Karla Poláčka není nějakou romantickou dětskou vzpomínkou na idealistické období dětství, je to ukázka sociálně vyčleněného válečného invalidy utopeného v alkoholu. Jak dokázal onen klasik popsat životní krach svou kouzelnou češtinou: „Můj otec, prosím, jemnostpane, jest almužníkem a chodí po domech žebrat, jelikož má dřevěnou nohu a jináč je také špatný.“12

Již po první válce se tímto problémem zabýval např. Sigmund Freud. Vědecké studie začaly vznikat v USA po zkušenostech s navrátilci z Vietnamu, následně se zkoumaly důsledky války v Zálivu a válek následných. Podíl vojáků postižených touto poruchou se podle některých studií v případě vietnamské války pohybuje až u padesáti procent.13

Čtěte dále:

HORČIČKA, Václav. Vztahy Rakouska-Uherska a Spojených států amerických v období první světové války. Praha: Karolinum, 2007. ISBN 978-80-246-1375-8. 

KOLDINSKÁ, Marie a ŠEDIVÝ, Ivan. Válka a armáda v českých dějinách: sociohistorické črty. Česká historie. Praha: NLN, Nakladatelství Lidové noviny, 2008. ISBN 978-80-7106-953-9.

MACMILLAN, Margaret Olwen. Mírotvorci: pařížská konference 1919. Praha: Academia, 2004. ISBN 80-200-1151-X.

PROKŠ, Petr. Československo a nová Evropa: mezinárodní souvislosti vzniku a formování samostatného Československa (1914–1918/1919–1920). Historie. Praha: Academia, 2022. ISBN 978-80-200-3314-7.

RYCHLÍK, Jan. 1918: rozpad Rakouska-Uherska a vznik Československa. Praha: Vyšehrad, 2018. ISBN 978-80-7429-988-9.

11 Do roku 1921 vystoupilo v Dačicích z církve necelých třicet osob, do roku 1930 jich bylo na 300. BISTŘICKÝ, Jan, KUČEROVÁ, Marie (ed.). Dějiny Dačic. Dačice: Městské muzeum a galerie, 2002, s. 284. ISBN 80-238-9658-X.

12 POLÁČEK, Karel. Bylo nás pět. Vyd. 12., v ČS 6. Praha: Československý spisovatel, 1979.

13 Více např.: HUTEČKA, Jiří. Muži proti ohni: motivace, morálka a mužnost českých vojáků Velké války 1914-1918. Knižnice Dějin a současnosti. Praha: Nakladatelství Lidové noviny, 2016. ISBN 978-80-7422-371-6.

2.
JAK (VY)BUDOVALI STÁT

1918–1937

Založení Československa bylo bezpochyby doslova přelomovou historickou událostí. Svědčí o tom nejen mimořádný entuziasmus (především českého) obyvatelstva, se kterým se pustilo do budování státu, ale i obraz a role, kterou tato republika dodnes nese v historické paměti. Takzvaná „obnovená česká státnost“ byla považována za jakési historické vítězství a do značné míry završení dějin. Co na tom, že se státní útvar jmenoval Československo a že jeho součástí byly další silné národnostní skupiny. Pro značnou část českého obyvatelstva zůstával tento stát především „českým“, což se projevovalo v mnoha ohledech. Jednak v politické realitě, kdy se hegemonem staly české politické strany hledající případně ad hoc spojence tu v německých, tu slovenských stranách. Jednak v mentalitě, kterou nezměnilo ani století – i v roce 2018 si Česká republika připomínala založení „našeho státu“.

Milníky

V dějinách se rádi a pro svůj klid pohybujeme na časových osách. Dává nám to jistotu jakéhosi přehledu a nadhledu nad dějinami. Přestože je většina historických procesů tzv. „klouzavých“ a přelévají se z jedné epochy do druhé, přece jen se rádi něčeho přidržujeme, abychom se navíc v složitosti dějin orientovali.

Kdybychom pak měli zvolit nějaké mezníky pro první republiku, bezpochyby by na počátku stál rok 1918, respektive jeho závěr, kdy dochází k vyhlášení státu, volbě jeho prezidenta a kdy se stát musí bezprostředně starat o bezpečí svých hranic, včetně válečných akcí na budoucím slovenském území.

Dalším mezníkem by mohla být léta 1920 až 1921. Na jedné straně dochází ke stabilizaci hranic, mimo jiné je podepsána poslední velká mezinárodní smlouva – Trianonská, stanovující budoucí hranice Maďarska, částečně tedy i Československa. Dále je v roce 1920 přijata ústava, která definuje budoucí fungování státu, systému a jeho institucí. Vedle toho ale na samém konci proběhnou významné sociální bouře, místy doslova snaha o povstání, což nakonec vyvrcholí politicky v roce 1921 založením Komunistické strany Československa.

Jako další, možná překvapivé datum bychom mohli uvést rok 1928. Na jedné straně symbolicky završených deset let úspěšného budování státu. Na druhé straně je to rok tzv. Tukovy aféry, kdy slovenští autonomisté zpochybnili základy státu a Vojtecha (maďarsky Bélu) Tuku to nakonec stálo roky ve vězení. Zároveň je to poslední rok před velkou hospodářskou krizí, která následně ovlivní i realitu Československa, včetně politických důsledků – jak posílení komunistů, tak koncentrace německých politických snah do Henleinova hnutí (Sudetendeutsche Heimatsfront). Právě krize 1929–1934 je jistým dlouhodobějším mezníkem, který fatálně ovlivnil atmosféru státu.

Vojtech Tuka vydal tehdy článek V desiatom roku Martinskej deklarácie, ve kterém tvrdil, že existuje tajný dodatek deklarace, kdy se Slováci mají po 10 letech rozhodnout, zda chtějí zůstat ve společném státě. Vypukla velká aféra, Tuka byl nakonec na 15 let odsouzen do vězení za špionáž ve prospěch Maďarska a Hlinkova strana na protest vystoupila z vlády.

Přikročme k dalšímu, tentokrát politickému mezníku, kterým jsou parlamentní volby 1935. V nich na počet hlasů (nikoliv mandátů) vítězí Sudetoněmecká strana a ukazuje se velká síla koncentrované německé nacionální politiky, která bude vrcholit v souvislosti s mezinárodním Hitlerovým tlakem až krizí roku 1938.

Mnichovské krizi a konci první republiky bude věnována samostatná kapitola, proto zakončeme milníky spíše symbolickým okamžikem – a tím je smrt Tomáše G. Masaryka v září 1937. Téměř rok před koncem státu, který s ním byl do značné míry ztotožněn, umírá první prezident a zakladatel.

Politika

Na samém počátku, při vyhlášení nezávislosti, nebylo stoprocentně jasné, že nový stát bude republikou. První zákon formulovaný dr. Aloisem Rašínem hovořil o „státě“, aniž by definoval jeho formu. Následná jednání zahraniční a domácí reprezentace však dospěla rychle k názoru, že nový stát bude republikou. Systém měl být postaven na dvoukomorovém parlamentu, sněmovně a senátu, hlavou státu měl být prezident. Ten měl mít původně mnohem větší pravomoci. Traduje se, že když se před Tomáše G. Masaryka předložil první návrh ústavy, reagoval moravským „Tož to ne!“ Jakkoliv pak možná Masaryk předpokládal, že se podaří prosadit spíše americký způsob vlády, kdy je prezident prakticky předsedou vlády a řídí i exekutivu, realita byla nakonec jiná. Oproti Masarykově představě zde působila síla (zejména českých) politických stran a prezident sice získal některé mimořádné pravomoci, ale každodenní výkon moci zůstal v rukou stran. Z mimořádných pravomocí je nutné zmínit pravomoc prezidenta rozpustit kdykoliv parlament, což několikrát i učinil. Zároveň je nutné připomenout, že Masaryk vykonával svůj vliv i mnoha neformálními způsoby. V počátcích republiky například velmi intenzivně řešil mnohé záležitosti doslova všedního dne každý týden s premiérem Švehlou.

První zákon ČSR, autor Alois Rašín.

Politické spektrum první republiky bylo mimořádně barvité, ale tím pádem i roztříštěné. Bylo zde množství českých stran, jako byli agrárníci, sociální demokraté, komunisté, národní socialisté, živnostníci, lidovci a další. Vedle toho fungovaly částečně zrcadlově německé strany, zejména silní němečtí agrárníci a vedle nich i sociální demokraté. K tomu přičtěme politické spektrum na Slovensku, kde se brzy stala hegemonem Slovenská ľudová strana (později Hlinkova slovenská ľudová strana) – ta stála na konzervativních základech, kritizovala mnohé z české politiky a již během první republiky předložila tři návrhy na autonomii Slovenska. Další politické strany reprezentovaly maďarskou nebo polskou menšinu. V takto složitém systému by čistě matematicky byl problém prosazovat nějakou jednotnou názorovou politiku. Společným jmenovatelem se tak nestalo politické přesvědčení, ale národnost. Silné české strany se spojily neformálně do tzv. Pětky (pět českých stran), kde se domlouvaly ještě před parlamentním projednáváním priority a kompromisy.

Tzv. Práškova aféra propukla v roce 1923, kdy se objevily informace, jak nakládal předseda senátu parlamentu Karel Prášek s penězi lihovarnického družstva. Prakticky nedokázal vysvětlit výdaje za 30 milionů, které šly zřejmě na nejrůznější úplatky. Prezident Masaryk symbolicky nepozval Práška na Nový rok 1924 na Hrad. Prášek posléze v roce 1924 rezignoval na post předsedy senátu a byl vyloučen ze strany.

Vedle sebe tak seděli agrárníci či sociální demokraté – zdánliví soupeři, ale společným zájmem bylo prosadit „český“ charakter politiky. Pětka bývá často kritizována jako nedemokratický institut, její důvody byly však velmi pragmatické. Bez spolupráce ideových nepřátel nebylo v parlamentu možné prosadit české zájmy. Postupem času se pak podařilo k vládní spolupráci přizvat na konci dvacátých let i zástupce německých stran nebo dokonce Hlinkovy ľuďáky. Jednou věcí však byl výkon politické moci, jinou pak její obraz na veřejnosti. Ta vnímala postupně velmi kriticky politikaření, dohody a kšefty a mířila k velké skepsi vůči politice. K té kromě jiného připívaly viditelné korupční aféry, které se dotýkaly i politických špiček, jako byl například agrárnický předseda senátu Prášek. Národnostní třenice se ve třicátých letech vyostřily – v prvé řadě se dostal do obrovské krize česko-německý vztah, dále gradoval problém s národními ambicemi Slováků, Maďaři se nevzdávali svých představ o obnovení velkých Uher a pozadu nezůstávali ani Poláci. Ti byli stále připravení vrátit se na Těšínsko, které Československo vojensky zajistilo až během let 1919 a 1920.

Půda a víra

Prezident Tomáš G. Masaryk v jednom ze svých projevů konstatoval, že největšími činy republiky byla revoluce (tím myslel její samotné založení) a poté pozemková reforma. Proč v jeho očích sehrávala právě tato „reforma“ takovou roli? Když se podíváme na její charakter a průběh, musíme dát prvnímu prezidentovi za pravdu. Šlo bezpochyby o nejradikálnější zásah do majetkových práv a vlastnictví za poslední staletí. Navíc spojený s nacionální a historickou rétorikou, jež měla odůvodnit takto zásadní změny. Pozemkovou reformu avizovaly již materiály zahraničního odboje před založením státu, vzpomeňme na Washingtonskou deklaraci z roku 1918. První republika pak skutečně sáhla zcela bezprecedentně do pozemkového vlastnictví. Postupně vznikl celý systém zákonů, které definovaly tento proces.

Pozemková reforma měla zbavit majetku velké držitele půdy (především šlechtu a církev), aby tak došlo k jisté „demokratizaci“ držby půdy a hospodaření na ní. Projevil se zde kritický vztah nové republiky ke šlechtě, která byla spojována se starým rakouským pořádkem. Nová republika se se měla opírat o střední vrstvy a měla posílit i pozici sociálně slabších venkovských vrstev právě možností hospodařit na vlastní půdě. Celý systém byl proto postaven na zabavení půdy (tzv. záboru), a to nad 150 hektarů zemědělské a 250 hektarů veškeré (včetně lesů, pastvin, nevyužité půdy apod.). Je důležité zmínit, že stát počítal s tím, že za tuto půdu dostanou dřívější majitelé od státu zaplaceno. Principiálně se tento státní zásah do majetkového vlastnictví podobá tomu, který provedou komunisté po roce 1948, ale se zásadním rozdílem – v prvorepublikovém zabavení s náhradou a v komunistickém bez náhrady.

Následně si mohli tuto půdu odkoupit zájemci, kdy se ovšem projevil opět problém s kupní sílou sociálně slabších vrstev, což mělo být řešeno systémem půjček a jejich splácení. Vedle toho byly ovšem ještě definovány tzv. zbytkové statky, které nebyly takto radikálně děleny, navíc mohly být přímo přidělovány Pozemkovým úřadem, který spočíval v rukou agrárníků. Docházelo zde ke zjevné korupci, kdy byly statky přidělovány nejen agrárníkům, ale třeba i sociálním demokratům, aby byli zavázáni pro politické dohody. Tuto skutečnost nemohla veřejnost nevidět, neboť o ní tisk informoval velmi otevřeně.

nacionalizace pozemkové reformy

Celkové statistiky ukázaly, že bylo opravdu zcela mimořádně zvýhodňováno české obyvatelstvo oproti jiným národnostem. Stejně tak bylo parcelováno až 60 % veškeré půdy.14 V rámci celého procesu změnilo majitele asi 30 % veškeré půdy v republice, což je obrovský zásah do majetkové podstaty. Další nechtěné důsledky pak přinesla doba hospodářské krize, kdy se množství majitelů ocitalo v neřešitelné situaci – nedokázali splácet úvěry za nabytou půdu a dostávali se do krachu.

Další vlastností byla nacionalizace pozemkové reformy. Když se na onu nacionalizaci podrobněji podíváme, němečtí poslanci Zierhut a Hanreich v roce 1924 na interpelaci kritizovali skutečnost, že dosud nebyl v rámci reformy schválen prodej jediného dvora některému z Němců.

Pozemková reforma zároveň na počátku 20. let vyvolala i menší politickou krizi, když prezident Masaryk při jednom ze svých novoročních projevů kritizoval její pomalost, na což reagoval premiér Švehla kritikou prezidenta a muselo dojít k jednání a usmíření postojů. Zcela specifická byla situace katolické církve, které hrozil obrovský majetkový propad. Nakonec se podařilo (i díky lidové straně) z celého procesu „vybruslit“ legislativní kličkou. Majetek církve totiž nebyl definován jako majetek jedné organizace, ale vždy majetek konkrétního právního subjektu, fary či konventu. Rázem tedy došlo k rozdrobení pozemků na menší části a církev tak přišla v celém procesu přibližně o 13 % svého majetku. Každopádně, pokud první republiku nahlížíme přes obraz TGM, kultury, sportu, ekonomiky či krizí, nezapomínejme, že právě pozemková reforma byla jednou ze zcela zásadních změn v tomto období. Nehledě na to, že na její rétoriku navázali po roce 1945 komunisté, kteří začali hovořit o nutnosti dokončení pozemkové reformy a kteří ji po roce 1948 proměnili v kolektivizaci.

Již jsme se v souvislosti s pozemkovou reformou dotkli záležitosti vztahu církve a státu. Ten byl (pokud jde o katolickou církev) od počátku velmi složitý, neboť katolická církev byla považována za přirozeného spojence Habsburků a nepatřila tedy do nové republikánské éry. Projevilo se to již na konci roku 1918 symbolickým stržením Mariánského sloupu v centru Prahy na Staroměstské náměstí.

Vztyčení kopie Mariánského sloupu se stalo politickým tématem i v 21. století, když byl nakonec sloup znovu postaven v roce 2020.

Nešlo však jen o jediný sloup, ale o celkovou atmosféru ve společnosti. V samotných církevních kruzích přitom panovalo pnutí reformistů spjatých s někdejší Katolickou modernou, kteří se snažili o vytvoření národní církve, což však nakonec ztroskotalo. Nebylo možné se domluvit se Svatým stolcem na nějaké samostatné odnoži církve. Spory vyvrcholily na počátku roku 1920, kdy byla v Praze založena církev Československá (od roku 1971 Církev československá husitská), do které přešlo množství reformních kněží. Mezi požadavky na reformu patřily například demokratizační mechanismy při volbě biskupů nebo zrušení celibátu. Československá církev během první republiky velmi posilovala a získávala věřící. Spojovala se v ní důvěra ve stát, skepse vůči katolickému světu a víra v Boha. Po jejím založení nastalo ještě dramatické mezidobí, kdy docházelo k hádkám, sporům i fyzickým atakům při obsazování kostelů různými církvemi. Že šlo mnohdy o dramatické spory s důsledky, dosvědčuje i to, že v roce 1925 udělil prezident Masaryk amnestii všem „v příčině trestných činů spáchaných ve sporech mezi příslušníky různých církví“.

Mariánský sloup na Staroměstském náměstí v Praze na přelomu 19. a 20. stolet.

Vznik republiky, vzpomínky na válku a nová radikální sociální hnutí postupně oslabovaly katolickou církev, jakkoliv stále zůstávala nejsilnější v zemi. Musela se však potýkat s mnoha problémy. Předně zde byl vztah se státem, kdy TGM sice ve Washingtonské deklaraci zmínil plán odluky církve od státu, ale k tomu nikdy za první republiky nedošlo. Pak to byl vztah se Svatým stolcem, který byl složitý politicky, majetkově i geograficky. Problematické bylo například jmenování nových biskupů, které šlo nejpomaleji zejména na Slovensku, odkud odešli někdejší maďarští biskupové (kromě košického) a hledání nových zabralo několik let. Dále šlo (opět hlavně u Slovenska) o vytýčení hranic diecézí – a s tím souvisel i majetek. Ostřihomský arcibiskup tak měl ještě léta z území zmenšeného Maďarska teoreticky dosah na majetek své arcidiecéze na území jiného státu.

Vztahům nepomohly ani některé veřejné projevy představitelů státu, jako příklad mohou posloužit Husovské slavnosti roku 1925, ke kterým se přihlásila jak vláda, tak parlament. Prezident republiky vyvěsil na Pražském hradě dokonce husitskou standartu. Celá tato událost pak vedla k symbolickému odjezdu vatikánského nuncia a k dlouhým vyjednáváním o vztazích mezi státem a církví. Ta byla nakonec úspěšně ukončena v roce 1928 uzavřením tzv. „modu vivendi“, který definoval pravidla mezi Československem a Svatým stolcem.

Modus vivendi vstoupil v platnost 2. 2. 1928 a deklaroval dohodu mezi ČSR a Svatým stolcem. Mezi hlavní body patřila úprava hranic diecézí, aby kopírovaly hranice státu, dále neměl být církevní majetek v ČSR spravován ze zahraničí. Stejně tak řády neměly spadat pod žádný dům mimo ČSR, maximálně měl mít představené přímo v Římě. Nakonec hovořil také o tom, že kandidáti na biskupy musí být českoslovenští občané a vláda bude vždy informována předem, aby se mohla vyjádřit, zda nemá námitek.

Přestože byly vztahy mezi církví a státem složité, přece jen zde byly i jisté spojující momenty, jako například Svatováclavské slavnosti z roku 1929, kdy došlo k pozitivnímu propojení státu a církve symbolicky pod korouhví knížete i světce. Složitý vztah církve a státu však tak docela nevymizel, což se následně projevilo například bezprostředně po Mnichovu 1938, kdy se během druhé republiky objevila kritika republikánského systému a veřejný prostor se naopak naplnil mnoha katolickými konzervativními názory a postoji.

Veřejný prostor

Veřejný prostor Československa odrážel jak charakter státních priorit a propagandy nového státu, tak barvitost spolkového, sportovního i náboženského života. Součástí státních svátků bylo stále množství církevních slavností, k nim se pak přidávala buď mimořádná výročí či pravidelné oslavy, mezi kterými brzy nechyběly ani oslavy narozenin prezidenta Masaryka dne 7. března. Školy i úřady byly dokonce pro tuto příležitost vybavovány brožurami, ve kterých se doporučovala jak dramaturgie oslav, tak konkrétní vybrané básně a písně, které měly zaznít. Kult prezidenta byl budován skutečně pečlivě, zejména ve školním prostředí.

Národy a národnosti

Krojovaní sokolové v Praze, 1932.

Podobné to bylo v hospodářských prioritách státu, to však neznamenalo, že by se dynamicky nerozvíjel i německý průmysl nebo obchod. Zmiňme například severočeskou sklářskou tradici nebo vimperského tiskařského magnáta Steinbrenera a jeho rodiny. Bohužel, hospodářská krize zasáhla nejcitelněji právě pohraničí a sociální frustrace německého obyvatelstva se propojila s frustrací národní.

Národnostní složení Československa

K židovské národnosti (36 tisíc) se přihlásilo při sčítání 1921 jen 29 % počtu osob židovského náboženství.

Karel Čapek