LEDA 2022

Přeložil Aleš Valenta

John Julius Norwich: FRANCE: A HISTORY, FROM GAUL TO DE GAULLE

First published in Great Britain in 2018 by John Murray (Publishers)

An Hachette UK Company

Copyright © John Julius Norwich, 2018

Translation © Aleš Valenta, 2022

Mapy © Eliška Ručková, 2022

Obálka © René Senko, 2022

© Nakladatelství LEDA, spol. s r. o., 2022

ISBN 978-80-7335-699-6

Památce mé matky,

která mě jako první vzala do Francie

a naučila mě tu zemi milovat tak,

jak ji milovala ona sama.

Obsah

Úvod

Kapitola 1

Vskutku velmi temná doba: 58 před n. l.–843

Kapitola 2

Úsilí o vlastní záhubu: 843–1151

Kapitola 3

Dar Excaliburu: 1151–1223

Kapitola 4

Osudová věž: 1223–1326

Kapitola 5

Král v zajetí: 1326–1380

Kapitola 6

Hotová věc: 1380–1453

Kapitola 7

Světový pavouk: 1453–1483

Kapitola 8

Země teplá, sluncem zalitá: 1483–1515

Kapitola 9

Se svým obvyklým šarmem: 1515–1547

Kapitola 10

„Paříž stojí za mši“: 1547–1643

Kapitola 11

„L’État c’est moi“: 1643–1715

Kapitola 12

Mračna se stahují: 1715–1789

Kapitola 13

„Jsem vskutku váš král“: 1789–1793

Kapitola 14

„Pas de faiblesse!“: 1793–1795

Kapitola 15

Požehnání, nebo prokletí?: 1795–1815

Kapitola 16

Dokonalý kompromis: 1815–1848

Kapitola 17

Symbol národní slávy: 1848–1852

Kapitola 18

Sfinga bez tajemství: 1852–1870

Kapitola 19

Tečka za Pařížskou komunou: 1870–1873

Kapitola 20

„J’accuse!“: 1873–1935

Kapitola 21

Lotrinský kříž: 1935–1945

Epilog

Úvod

„Toute ma vie, je me suis fait une certaine idée de la France.“1 Tak znějí světově proslulá úvodní slova pamětí generála de Gaulla. I já si udržoval – ač daleko skromnějším způsobem – podobnou představu, kterou jsem si vytvořil pravděpodobně během své první návštěvy Francie v září 1936, kdy mi ještě nebylo ani sedm let. Matka mě tehdy vzala s sebou do Aix-les-Bains, ve snaze odpoutat mě od mé anglické chůvy. Ještě dnes, jako kdyby to bylo včera, si dokážu vybavit vzrušení při překročení Lamanšského průlivu. Tu spoustu portýrů, dusivě páchnoucích po česneku v modrozelených blůzách, drnčivou hovorovou francouzštinu, znějící všude kolem mě (už jsem jí docela dobře rozuměl, neboť jsem měl od pěti let dvě lekce francouzštiny týdně), i obrovská pole v Normandii, kde překvapivě scházely živé ploty. A pak pařížské nádraží Gare du Nord za soumraku, policisty v čepicích s tvrdým štítkem a s malými sněhobílými obušky. A můj první pohled na Eiffelovku. Ubytovali jsme se v Aix ve skromném penzionu s krásnou zahradou; matka absolvovala lázeňskou kúru a mě mezitím předala do péče mladé dívky Simone,2 která se mnou mluvila francouzsky od rána do večera.

Pak následovaly další dva předválečné výlety; první s oběma rodiči na týden v Paříži, během kterého jsme podnikali všechny ty obvyklé věci. Svezli jsme se parníčkem po Seině, navštívili jsme Louvre, kde jsem se k smrti nudil, a podzemní stoky, které mě fascinovaly. Vyšplhali jsme na střechu Vítězného oblouku, odkud je město vidět mnohem lépe než z Eiffelovy věže, z níž Paříž vypadá jako při pohledu z letadla. Na Eiffelovku jsme samozřejmě také vylezli. Nebyli jsme jen na vrcholku, ale i v mimořádně elegantní restauraci, kde jsme poobědvali. Otec tvrdil, že to je jeho oblíbená pařížská restaurace – jediné místo, odkud člověk nemůže Paříž vidět. Pamatuji si, jak jsem žasl nad množstvím restaurací všude po městě, přičemž mnohé nabízely venkovní posezení. V předválečném Londýně bylo takových poměrně málo a zahrádku jsme téměř neznali. Dále si vzpomínám, že skoro každý dospívající chlapec nosil baret a pumpky a že se stovky těchto chlapců pravidelně scházely na obrovském filatelistickém výměnném trhu na Rond-Point na Champs-Elysées.3

O osm let později, když se můj otec stal velvyslancem, jsme vedli odlišný způsob života. Chodil jsem ještě do školy, ale prázdniny jsme vždy trávili ve Francii, včetně Vánoc 1944, tedy ještě za války, a to v paláci. Hôtel de Charost, jak se budova správně nazývala, považuji za nejkrásnější velvyslanectví jakékoli země na světě. Původně ji vlastnila Napoleonova sestra Pauline Borghèse, poté ji zakoupil vévoda z Wellingtonu, když byl po Waterloo krátce velvyslancem; od té doby je už dvě stě let sídlem britské ambasády. Zima 1944–1945 byla mimořádně studená a tato budova patřila k nemnoha vytápěným prostorám. Také se v ní nacházela neomezená množství whisky a ginu, které nebyly ve Francii od začátku války k mání. Každý večer se zde shromažďovala pařížská smetánka v čele s Jeanem Cocteauem. Tato soaré se záhy stala jakousi tradicí, známou jako Salon Vert. Její královnou byla básnířka – a otcova milenka – Louise de Vilmorin, která někdy trávila na velvyslanectví celé týdny. (Moje matka, která nevěděla, co je žárlivost, ji milovala skoro stejně tolik jako můj otec, což není překvapující, neboť to byla jedna z nejúžasnějších žen, jaké jsem v životě poznal. Stali se z nás dobří přátelé. Naučila mě spoustu nádherných starých francouzských písní, které jsem po večeři hrával na kytaru.) Salon navštěvovalo jen velmi málo politiků, zato mnoho spisovatelů, malířů a herců. K dalším pravidelným návštěvníkům patřil scénograf Christian Bérard, všem známý jako Bébé. Jednoho večera s sebou přivedl malého mopslíka, který neustále vypouštěl na koberec malé suché exkrementy. Bérard je bez váhání sbíral a strkal do kapsy. Moje matka poté prohlásila, že nikdy neviděla tak skvělý projev bontonu. Ale společnost nebyla zdaleka jen francouzská. Přicházeli Angličané, Američané a každý, koho rodiče znali a kdo zrovna projížděl Paříží.

Při pomyšlení na ony dny lituji pouze jedné věci: měl jsem být o dva tři roky starší. Myslím, že jsem byl na svůj věk trochu vyspělejší, ale všechny ty slavné osobnosti byly pro mě jen jména. Nazýval jsem Jeana Cocteaua křestním jménem a míchal mu suché martini, ale nepřečetl jsem ani řádku z toho, co napsal. Kdyby mi v roce 1944 bylo místo patnácti osmnáct, poznal bych a naučil bych se toho mnohem víc. Nechci si však stěžovat. Byl jsem šťastný, že jsem tam vůbec byl.

Otec plánoval své oficiální velvyslanecké výjezdy tak, aby se časově shodovaly s mými prázdninami, takže jsme procestovali celou Francii. O Velikonocích 1945, právě když se válka chýlila ke konci, jsme jeli na jih. Občas jsme míjeli zrezivělé a vypálené tanky. Tehdy jsem poprvé uviděl Středozemní moře, na jehož modrou barvu, kontrastující se šedozeleným Lamanšským průlivem, nikdy nezapomenu. V roce 1946 jsem s přítelem ze školy projel na kole Provence od Avignonu po Nice. Cesta však pro nás nebyla úplně šťastná kvůli strašnému vedru, válkou rozbitým silnicím a nekonečným opravám proražených pneumatik (duše se tehdy totiž vyráběly ze syntetické gumy). V roce 1947 jsem při čekání na vstup do námořnictva strávil šest měsíců u jedné milé alsaské rodiny ve Štrasburku, kde jsem navštěvoval kursy němčiny a ruštiny na univerzitě; s ruštinou jsem začal ve dvanácti poslechovým kursem. Štrasburk jsem si ohromně užil, až na to, že jsem se dostával do ošklivých rozpaků kvůli své domácí, jež se mě neustále, často jen pět minut před očekávaným příchodem svého manžela, pokoušela připravit o panictví. (Když o tom nyní přemýšlím, napadá mě, že mu o tom každou noc v posteli vyprávěla a že se přitom skvěle bavili.) Když jsme koncem toho roku opustili velvyslanectví, žili jsme trvale v krásném domě u jezera, hned vedle Chantilly. Tehdy se Francie stala mým stálým domovem, jediným, který jsem měl a jejž jsem miloval stále víc.

Během oněch velvyslaneckých časů jsem se poprvé a naposledy setkal s generálem de Gaullem. Dne 6. června 1947 se slavilo třetí výročí spojeneckého vylodění v Normandii. Po vzpomínkové bohoslužbě na jedné z pláží se v blízkém hotelu konal velkolepý oběd formou bufetu. Rodiče tam byli již den předtím, ale mně se z jakéhosi důvodu nepodařilo se tam dostat, a tak jsem dorazil až ráno v den oslav. Bylo mi sedmnáct a jel jsem poprvé sám autem. Doufal jsem, že přijedu k obědu včas, ale zoufale jsem bloudil po úzkých, neznačených venkovských silničkách Normandie, takže jsem dorazil až v době, kdy již oběd končil. Po příjezdu mě otec představil generálovi, jenž k mému překvapení vstal, aby mě ze své stopětadevadesáticentimetrové výšky pozdravil. Byla to pro mě ohromná pocta. Ale kromě toho jsem měl strašný hlad a vypadalo to, že už žádné jídlo nezbylo. Kromě jednoho, a to zjevně nedotčeného jablkového koláče na generálově talíři. Jako uhranutý jsem na něj zíral. „Myslíš, že to bude jíst?“ zeptal jsem se matky. „Jak to mám vědět?“ odvětila, „radši se ho zeptej.“ Následoval krátký souboj mezi hladem a ostýchavostí. Hlad zvítězil a já jsem přistoupil ke stolu. „Excusez-moi, mon général,“ pravil jsem, „mais est-ce que vous allez manger votre tarte aux pommes?“4 Okamžitě posunul talíř ke mně, pousmál se a omluvil, že na talíř klepal popel z cigarety. Uvědomil jsem si, že jsem možná zašel příliš daleko, a tak jsem řekl, že pro mě bude ctí pozřít generálův popel, kterážto poznámka měla značný úspěch. Byl to jediný můj rozhovor s oním velkým mužem, ale na rozdíl od konverzací, které generál vedl s mým otcem či Winstonem Churchillem, se odehrál v nanejvýš přátelském duchu.5

Tato kniha není určena profesionálním historikům, ti v ní nenajdou nic, co by již nevěděli. Je cílena výlučně na průměrného čtenáře, kterého Francouzi poněkud lichotivě nazývají l’homme moyen sensuel.6 Psal jsem ji s přesvědčením, že čtenářovy znalosti francouzských dějin jsou chabé. Víme možná něco málo o Napoleonovi či Johance z Arku či Ludvíku XIV., ale pro většinu z nás to tím končí. Ve třech školách, které jsem navštěvoval, jsme se učili jen o bitvách, jež jsme vyhráli: o bitvě u Kresčaku, u Poitiers, u Azincourtu a u Waterloo.

Pokouším se tedy zaplnit bílá místa. Chci vyprávět o nešťastných templářích, jejichž osud měl v rukou hrozný Filip Sličný, a o tom, co spáchaly jeho snachy v Tour de Nesle; o okouzlující markýze de Pompadour a zbožné madame de Maintenon; o Ludvíku Filipovi, dnes skoro zapomenutém, ale pravděpodobně nejlepším králi, jakého kdy Francie měla. Tolik jen na úvod. První kapitola pokrývá velmi dlouhé období, které nás během osmi století přivede od Galů a Julia Caesara ke Karlu Velikému. V dalším průběhu se však cesta nutně zpomalí. Kapitola 21 se věnuje jen pěti letům druhé světové války, a jsme na konci knihy. Všechny historické knihy musejí mít jasně daný konec. Pokud ho nemají, vlečou se tak dlouho, až se stanou popisem současných událostí. A i když bych mohl vylíčit válku ve Vietnamu a Alžíru, nic mě nedonutí, abych se zabýval Evropskou unií. Je to tak, že rok 1945 je mezníkem mezi dvěma érami. Čtvrtá a pátá francouzská republika si musejí najít jiné historiky. (Už si jich ostatně několik našly.)

V úvodech tohoto typu je autorovi obecně dovoleno být poněkud osobní, zatímco v textu samotném to zvykem nebývá. Musím přiznat, že v posledních dvou kapitolách jsem toto pravidlo příležitostně porušoval. V roce 1937 byl můj otec, Duff Cooper, jmenován prvním lordem admirality, což je překrásné označení pro ministra námořnictva. Z tohoto úřadu podal demisi na protest proti mnichovské dohodě Nevilla Chamberlaina s Hitlerem. V roce 1940 se stal ve vládě Winstona Churchilla ministrem informací. Po krátkém pobytu na Dálném východě a plnění tajných úkolů v Londýně převzal v lednu 1944 funkci britského zástupce při Výboru Svobodné Francie generála de Gaulla v Alžíru. Ihned po osvobození Paříže v srpnu téhož roku se stal prvním poválečným britským velvyslancem ve Francii. V obou těchto polohách vstoupí do našeho příběhu, a tak jsem ho sotva mohl opomenout.

Vím, že jsem to řekl již vícekrát, ale je téměř jisté, že toto je poslední kniha, kterou jsem dopsal. S láskou vzpomínám na všechny chvíle, které jsem nad ní strávil. Je to projev mého osobního poděkování Francii za všechno potěšení, které mi tato slavná země celá dlouhá léta poskytovala.

John Julius Norwich

Londýn, březen 2018

Vysvětlivky

Celý život jsem měl určitou představu o Francii.

Později se jí narodilo dítě (otcem byl myslím americký voják), které pojmenovala po mé matce Diana Welcome.

Sám jsem býval vášnivým sběratelem, dokud mě jeden čínský přítel neupozornil, že s filatelií to daleko nedotáhnu.

Promiňte, pane generále, ale budete jíst ten jablkový koláč?

Otec říkával, že mluvit s de Gaullem je jako hovořit s Eiffelovou věží.

člověk s běžnými zálibami, obyčejný člověk

Kapitola 1

Vskutku velmi temná doba: 58 před n. l.–843

La Gaule unie

Formant une seule nation

Animée d’un même esprit

Peut défier l’Univers1

Nápis na Vercingetorixově památníku

Francouzi jsou podobně jako Angličané rasovým koktejlem: Ligurové, Iberové, Féničané a Keltové, a to vynechávám nějakých pět set různých kmenů staré Galie. Ale prehistorii, jak jsem se tuším už zmínil, je nejlépe přenechat archeologům. Snad není od věci připomenout, že skupina dobrodružných Řeků z Fókaie na Egejském pobřeží Malé Asie založila kolem roku 600 před n. l. Marseille. Ti Řekové však bohužel zmizeli, aniž by po sobě zanechali nějaké památky nebo něco z jejich kultury. Náš příběh tak začíná na konci 2. století před n. l., kdy Římané dobyli jihovýchod území, které je dnes součástí Francie, a vytvořili tam svou první provincii (odtud jméno, které dodnes nese: Provence). Aquae Sextiae se jmenovalo její hlavní město, což je dnešní Aix-en-Provence. Později vznikala další krásná města – nejprve Nîmes, pak Arles a Orange. Plinius Starší vyslovil názor, že „to zde vypadá spíše jako v Itálii než jako v provincii“. Muselo to být tehdy nádherné místo k životu.

Když se zeptáte na prvního francouzského hrdinu, jen málokdo mimo Francii zabrousí dál do minulosti než ke Karlu Velikému. Ale pro Francouze je jejich nejstarším významným vůdcem Vercingetorix, jehož jméno znamená buď „velký král-válečník“, anebo „král velkých válečníků“. Je to tím překvapivější, že všechny písemné zmínky o něm pocházejí od Římanů, tedy obyvatel říše, která by měla z poškození jeho pověsti největší prospěch. Jih Francie představoval nejstarší a nejvýnosnější římskou provincii, tak výnosnou, že Římané zatoužili po jejím rozšíření. Když si všimli, že sousední Galové jsou – abychom citovali slavný úvod Caesarových Zápisků o válce galské – „rozděleni na tři části“, mazaní Římané se rozhodli mezi těmi třemi navzájem znepřátelenými kmeny ještě rozněcovat třenice. Caesar vždy tvrdil, že důvody pro invazi do Galie v roce 58 př. n. l. byly především obranné a preventivní. Římská provincie byla vystavena neustálým vpádům (a několika opravdu nebezpečným útokům) galských kmenů ze severu, takže Caesar se rozhodl s tímto stavem skoncovat. Do jisté míry to může být pravda, ale válka nepochybně Římu umožnila, aby dosáhl Rýna jakožto své přirozené hranice. Caesar však byl, jak známo, velmi ctižádostivý. Římská republika se rychle měnila v diktaturu, v níž se stále více moci koncentrovalo ve stále menším počtu rukou. Jestliže – jak doufal – se nakonec vlády zmocní sám, nemohl se obejít bez armády, kterou mu zajistilo velké vojenské tažení do Galie.

Třebaže jistý počet galských kmenů dosáhl jistého nevysokého stupně civilizace, Galové, kteří stáli proti Caesarovi, byli dosud v podstatě barbary. Neměli nic, co by se dalo nazývat městy; jejich vesnice se často podobaly shluku chatrčí z bláta a proutí se slaměnou střechou, obklopených primitivními palisádami. O zemědělství nevěděli nic, anebo se o ně nezajímali. Byli spíše pastevci než rolníky. Chovali ovce a prasata a lovili vysokou zvěř, které bylo stále dostatek. Jako vášniví pojídači masa milovali boj. V jízdě na koních patrně převyšovali i Římany a i když neměli k dispozici sofistikovanější římské zbraně, jejich odvaha a odhodlání spolu s vědomím, že jich je mnoho, z nich činila nebezpečného soupeře. V několika krvavých bitvách zvítězili, přičemž jejich konečná porážka šla patrně na vrub prosté skutečnosti, že jejich kmenová struktura jim zabránila dosáhnout alespoň minimálního stupně politické jednoty.

Hlavně z tohoto důvodu nevzešel z jejich řad v první polovině války žádný výjimečný vojevůdce; teprve na počátku roku 52 př. n. l., v době, kdy Caesar verboval vojáky v Předalpské Galii,2 se třicetiletý Vercingetorix stal náčelníkem Arvernů, kteří obývali dnešní Auvergne. Okamžitě se začal spojovat se sousedními kmeny a brzy měl k dispozici velkou armádu. Poté musel přesvědčit Galy, že nepřítelem jsou Římané, nikoli vlastní sousedé. Projevil se jako zdatný stratég. Jeho první střet s římskými vetřelci byla bitva u Gergovie v Centrálním masivu, která skončila jeho drtivým vítězstvím. Jak uvádí sám Caesar, Římané přišli asi o 750 legionářů včetně čtyřiceti šesti centurionů. Vercingetorix, tento skvělý mladý generál, představoval nejvážnější hrozbu, jaké Caesar dosud čelil. Vercingetorix se rozhodl vypudit Římany za každou cenu, a proto prosadil politiku spálené země. Všechny vesnice, jež mohly nepříteli poskytnout potravu či přístřeší, byly zničeny. Ukázalo se však, že tento způsob guerillové války škodí obyvatelům stejně jako útočníkům. K obratu došlo, když se kmeny vzepřely a odmítly nechat vypálit bohatou osadu Avaricum, protože podle jejich tvrzení ji měla její výhodná poloha na kopci a mezi močály přirozeně ochránit. Vercingetorix na to neochotně přistoupil, ale brzy vyšlo najevo, že měl pravdu, neboť Římané při obléhání uspěli.3 Následující rok v září u Alesie dobyl Caesar rozhodující vítězství. Galové, kteří prchali z bojiště, byli zaskočeni římskou jízdou a skoro všichni pobiti. Přežilo jich jen málo, mezi nimi i Vercingetorix, jenž se na druhý den formálně vzdal. Velký řecko-římský historik Plútarchos, jenž žil kolem roku 100 n. l., vypráví, jak Vercingetorix, „hlavní příčina války“, si oblékl svou nejkrásnější zbroj, nasadil koni nejkrásnější postroj a vyjel z bran. Obřadně objel Caesara sedícího na trůně, seskočil z koně, sundal zbroj a beze slova se posadil Caesarovi k nohám. Poté jej odvedli do vězení.

Vercingetorix musel být v pokušení spáchat sebevraždu, jako to údajně učinila v následujícím století poražená královna Boadicea v Británii. Neudělal to, a proto ho po pěti letech věznění vedli římskými ulicemi jako součást Caesarova triumfu, a nakonec dle římského zvyku uškrtili. V 19. století, hlavně díky Napoleonovi III., Vercingetorixe oslavovali jako prvního z významných francouzských vlastenců. V Clermont-Ferrand stojí nádherná jezdecká socha mladého generála s koněm v rychlém cvalu. Na domnělém místě jeho poslední velkolepé bitvy stojí další, jejíž kuželovitý podstavec nese nápis citovaný na začátku této kapitoly; tento Vercingetorix má nádherný, velkolepý mroží knír, kterému se vyrovnal teprve až mnohem později knír Georgese Clemenceaua.

Válka se vlekla ještě asi rok či dva, ale po bitvě u Alesie byla Galie zcela záměrně latinizována. Faktem je že Galové měli pramálo důvodů, aby své dobyvatele milovali. Caesar s nimi jednal tvrdě, často krutě, a prokazoval jim málo úcty. Raboval a plundroval zemi bez milosti, zabavil její zlato i stříbro a prodal tisíce zajatců do otroctví. Postupem času si však Galové začali uvědomovat, že se jim nakonec přece jen jisté náhrady dostává. Nic nesjednotí národy tak jako společný nepřítel a za římské správy se Galové sjednotili jako nikdy předtím, přičemž se jejich kmenový systém zcela rozpadl. V Galii vznikly tři římské provincie – Keltská Galie, jejíž generální guvernér sídlil v Lyonu, Belgická Galie, územně zhruba odpovídající dnešní Belgii, a Akvitánie na jihozápadě dnešní Francie. Ihned po svém zřízení začaly fungovat. Během padesáti let se galská krajina proměnila právě tak, jako Provence skoro před stoletím – byly vybudovány nové silnice, města, venkovské vily, divadla, veřejné lázně a – poprvé – se objevila řádně obdělaná pole. Vzdělaný Gal mohl nyní snadno nabýt římského občanství se všemi privilegii, jež to obnášelo. A jako civis romanus mu dokonce mohlo být svěřeno velení armády nebo správa provincie.

Galie pak zůstala římská asi pět set let, tedy po přibližně stejnou dobu, jež nás dělí od vlády anglického krále Jindřicha VIII. Na počátku 2. století n. l. se mezi lidmi začalo mluvit o novém náboženství, které mělo svůj počátek kdesi ve vzdálené asijské provincii, ale mělo přivodit hluboké změny v Evropě i jinde. Stejně jako samotná římská civilizace se křesťanství pomalu šířilo ze Středomoří na sever. Kolem roku 100 n. l. přišli první misionáři do Marseille, ale trvalo skoro celé následující století, než myšlenka křesťanství dospěla až do Lyonu. Římská říše se k náboženským otázkám stavěla překvapivě tolerantně; za předpokladu, že lidé složili potřebný hold kultu císaře, mohli věřit více méně čemukoli. Křesťané však nebyli ochotni kořit se císaři, a proto se s jejich pronásledováním dalo počítat. Začalo to za Nerona v roce 64, po velkém požáru Říma, pokračovalo nárazově dalších dvě stě padesát let a neblahého vrcholu dosáhlo za vlády Diokleciána na přelomu 3. a 4. století. Mezi bezpočtem mučedníků byl i sv. Diviš (Denis), pařížský biskup ze 3. století, jenž podle legendy po své popravě klidně vstal, sebral svou useknutou hlavu a ušel s ní několik mil směrem k opatství, jež nese jeho jméno, a cestou kázal o pokání.4

Poté se ale zablýsklo na lepší časy. V únoru roku 313 císařové Konstantin Veliký a Licinius vydali Edikt milánský, který ustanovil trvalou toleranci křesťanství po celé říši. O dvacet pět let později – ovšem až na smrtelné posteli – se sám Konstantin nechal pokřtít.5 V následujících stoletích – až do Velké francouzské revoluce – už navzdory náboženským válkám nadvládu křesťanství nic neohrozilo.

Na počátku 5. století už byla římská říše skoro na kolenou a nebyla schopná se bránit proti barbarům – Gótům, Hunům a Vandalům, kteří se sem hrnuli ze severovýchodu za teplejším podnebím a úrodnější půdou. Nejednalo se o invazi armád, byla to migrace celých národů – mužů, žen i dětí. Východní Gótové (Ostrogótové), západní Gótové (Vizigótové) a Vandalové byli alespoň napůl civilizovaní; všichni patřili ke Germánům a vyznávali křesťanství, naneštěstí to však bylo ariánství, odsouzené jako hereze. Neústupně hájili názor, že Ježíš není věčný jako Bůh a jedné podstaty s Bohem Otcem, jak věřili pravověrní křesťané, ale že byl stvořen Bohem v určité době a za určitým účelem jako jeho vyvolený nástroj ke spáse světa. Tím se dostali do sporu s církví, ale nikterak netoužili zničit římskou říši, pro niž měli jen obdiv. Nechtěli nic jiného než Lebensraum, zemi, kde by se mohli usadit, a také se usadili.

Naopak Hunové byli mongolského původu a naprostí barbaři. Většina z nich žila a spala pod širým nebem. Zemědělství se jimi příčilo a dokonce nejedli ani vařené jídlo. Podle legendy si syrové maso „naklepávali“ za jízdy mezi svými stehny a koňskými boky. Z oblečení dávali přednost jakési tunice vyrobené buď ze lnu, anebo kupodivu z hrubě sešitých kůží polních myší. Tu pak ze sebe nesundali, dokud se nerozpadla. (V roce 416 byl přijat zákon zakazující vstup na území Říma lidem oblečeným do zvířecích kůží anebo majících dlouhé vlasy.) Hunský vůdce Attila byl malé postavy, snědý a tuponosý, s řídkým rozcuchaným vousem a malýma kulatýma očima v příliš velké hlavě. Během několika málo let se z něj ale stal postrach celé Evropy. Byl to patrně – možná s výjimkou Napoleona – nejobávanější muž v celých dějinách Evropy.

Tak vypadali Hunové, kteří v roce 451 pronikli přes Rýn a probojovali se až k Orléansu. Avšak 20. června byli zastaveni spojeným římským a vizigótským vojskem na Katalaunských polích poblíž Châlons-sur-Marne. Kdyby Attila pokračoval ve svém postupu, francouzská historie mohla vypadat úplně jinak. Ale i bez něj byla situace dost špatná. Když se začala hroutit celá struktura impéria, přerušilo se dokonce i spojení přes Alpy a příkazy z Říma už jednoduše nepřicházely. Za těchto okolností abdikace posledního západořímského císaře, politováníhodného dítěte jménem Romulus Augustulus (což je dvojitá zdrobnělina), nijak nepřekvapuje.

Jakkoli si byzantský císař v Konstantinopoli přisvojil trvající autoritu Říma, římské impérium fakticky zaniklo a Galie se rozpadla na množství malých barbarských státečků, ovládaných tzv. králi, vévody a hrabaty. Ale jak je známo, příroda nesnáší prázdný prostor, a tak dříve či později některý stát zmohutní a ovládne ostatní. Tentokrát to byla země sálských Franků. Jako relativně pozdní příchozí se v této oblasti objevili až ve 2. století, aby se v následujících třech stech letech postupně mísili s galo-římskou populací a nakonec propůjčili své jméno celé Francii. Childerich, syn franského krále a válečníka Merovecha, založil na konci 4. století franské království, následně známé jako merovejské. V roce 481 se stal králem Franků Childerichův syn Chlodvík. Jelikož sjednotil všechny Galy pod vládu Merovejců, má neoddiskutovatelný nárok na to, aby byl označen za prvního krále Francie. Jeho jméno, v pozdější verzi znějící jako „Ludvík“, dostalo za celou dobu, až do zániku francouzské monarchie, osmnáct jeho následovníků.

Bylo by skutečně milé, kdybychom mohli Chlodvíkovi přiřknout stejnou hrdinskou svatozář jako Vercingetorixovi. Bohužel to možné není. Chlodvík byl netvor. Občas odstraňoval z cesty nepřátele v řádné bitvě, jako např. roku 486 u Soissons, kdy definitivně zlomil veškerou západořímskou nadvládu za hranicemi Itálie. Mnohem častěji však chladnokrevně vraždil a nadšeně odstraňoval všechny potenciální hrozby ozývající se z řad Franků i jiných národů či kmenů, což se mu vyplatilo. Když kolem roku 513 umíral – přesné datum není známo –, ovládal velkou část moderní Francie a Belgii, na východě se pak jeho říše značně zařízla do vzdáleného Německa. Nakonec se zdráhavě vzdal svého původního ariánství, hlavně na popud své burgundské manželky Chrodechildy, a na Vánoce roku 496 vstoupil do katolické církve. Tímto dnem byl zpečetěn osud ariánství ve Francii. V následujících letech následovalo jeho příkladu stále více lidí, což nakonec vedlo k náboženskému sjednocení Francie a Německa, které přetrvalo příštích tisíc let. A díky stejnému křtu, ke kterému došlo o tři sta let později, uzavřeli Karel Veliký a papež Lev III. spojenectví, z něhož se pak zrodila Svatá říše římská.

Merovejská dynastie vládla Francii asi dvě stě padesát let, ale nechybělo mnoho, a tuto zemi by zničila. Staré zlaté časy řádné vlády byly pryč, města a městečka se měnila v ruiny. Franští králové, kteří se od svých poddaných na první pohled lišili svými světlými vlasy spadajícími až na ramena – údajně měly představovat sluneční paprsky –, neúnavně putovali se svými úředníky a ozbrojenci od jedné vesnice ke druhé. Vozili s sebou třikrát zapečetěné obrovské truhlice s cennostmi a zvesela se oddávali nespočetným a nesmyslným malým rodinným válkám. I v meziválečném období však pokračovalo násilí. Pro příklad nemusíme chodit dál než k Chlodvíkovu vnukovi Chilperichovi I., jehož druhou manželkou se stala Galswintha, dcera vizigótského krále vládnoucího v Hispánii, a kterého pozdější francouzský kronikář Řehoř z Toursu nazval „Neronem a Herodem své doby“. Chilperichovo manželství se nevydařilo a jednoho rána byla Galswintha nalezena v posteli uškrcená. Vypadalo to, že za vraždou stála služebná jménem Fredegunda, dávná králova milenka a jeho pozdější manželka. Galswinthina sestra Brunhilda byla manželkou Chilperichova bratra Sigiberta, a tak vražda vyvolala sérii děsivých válek mezi bratry, které skončily až v roce 575, kdy Sigiberta, jemuž byl tehdy Chilperich vydán na milost a nemilost, zavraždila Fredegunda. Chilperich žil ještě devět let, během nichž zavedl nový druh trestu – vyloupnutí očí. V roce 584 ho neznámý vrah, patrně jeden z Brunhildiných mužů, ubodal k smrti. Ale i jeho smrt byla pomstěna. Jeho syn Chlothar II. Brunhildu zajal, nechal ji přivázat k ocasu koně, který ji pak v trysku usmýkal.

Údajně se na trůnu vystřídalo dvacet sedm merovejských králů, ale nebudeme v této knize čtenáře obtěžovat jejich podrobnou historií. Ve skutečnosti je i tento počet jen velmi konzervativním odhadem, jelikož po takřka celou tuto dobu byla Francie opět roztříštěna na velké množství malých království, a při tom často vládlo několik králů současně. Je ale nutné se zmínit o jednom z nich, jednoduše proto, že je z nich nejslavnější, a to o Dagobertovi I., který si, jak každý francouzský školák ví, oblékal kalhoty naruby.6 A zdaleka nejenom tím je známý. Kolem roku 630 připojil Alsasko, Vogézy a Ardeny, čímž vytvořil nové vévodství s Paříží jakožto hlavním městem. Proslul sice svým zhýralým životem – i proto o něm vznikla ta dokonale hloupá písnička –, byl však hluboce zbožný a založil baziliku Saint-Denis, v níž byl jako první francouzský král pohřben. Od 10. století v ní s výjimkou tří spočinuly ostatky všech jeho nástupců.

Dagobert žil v temném – ve Francii velmi temném – středověku. Jediné světlo probleskující temnotou přicházelo od církve, jež na rozdíl od státu zůstala pevná a dobře organizovaná. V té době již existovala stabilní církevní hierarchie; v každé diecézi sídlil biskup, kněžstvo bylo sice mnohdy nevzdělané, leč svědomité. Díky dobrodiní věřících a efektivnímu výběru desátků majetek církve stále narůstal, a stejně tak její moc. Každý vládce velmi dobře věděl, že nad ním stále visí hrozba exkomunikace nebo dokonce klatby, jež by znamenala rozsudek nejen nad ním samotným, ale i nad jeho poddanými. Také kláštery se začínaly prosazovat. Na východě, kde existoval jen jeden řád – sv. Basilia – prosperovaly již dávno, avšak basiliáni byli převážně kontemplativci a poustevníci. V 6. století založil sv. Benedikt, otec západního mnišství, nový řád, a to na zcela jiných základech. Černě odění benediktini utvářeli komunity v pravém slova smyslu, postavené na oddané poslušnosti a tvrdé fyzické práci, zvláště při obdělávání půdy. Udělali si ale také čas na studium a na přepisování rukopisů – což mělo ve stoletích před vynálezem knihtisku ohromnou důležitost – a všeobecně udržovali při životě malý plamínek vzdělanosti a humanity v ponurém, depresivním světě, ve kterém museli žít.

Poté se objevili muslimové. V roce 633, pouhý rok po Prorokově smrti, vyrazili z Arábie a postupovali ohromující rychlostí. Během třiceti let dobyli nejen Sýrii a Palestinu, ale také většinu území Perské říše, Afghánistánu a část Pandžábu. Poté obrátili svou pozornost na západ. Konstantinopol se ukázala být příliš tvrdým oříškem, a tak se stočili doleva a vyrazili po pobřeží severní Afriky. V této fázi se jejich postup zpomalil tak, že až na konci 7. století dospěli k Atlantiku, a teprve v roce 711 byli připraveni přeplout Gibraltarskou úžinu do Španělska. Do roku 732, tedy necelých sto let od doby, kdy opustili svou pouštní vlast, však pronikli přes Pyreneje a podle obecného názoru se dostali až k Toursu. Teprve tam, pouhých dvě stě čtyřicet kilometrů od Paříže, byli konečně zastaveni franským králem Karlem Martelem. Tato bitva inspirovala Edwarda Gibbona k jeho nejslavnějším a nejdivočejším představám:

Vítězný pochod pokračoval více než tisíc mil od gibraltarské skály po břehy Loiry. Kdyby Saracéni tuto vzdálenost zdvojnásobili, pronikli by až k polským hranicím a do skotské Vysočiny. Rýn není větší překážkou než Nil či Eufrat a arabská flotila by mohla bez námořní bitvy doplout až k ústí Temže. A tak by se možná dnes v oxfordských školách vyučoval Korán a jeho vyznavači by obřezanému lidu vysvětlovali nedotknutelnost a pravdu Mohamedova proroctví.

Moderní historici bryskně namítnou, že o bitvě u Toursu se tehdejší či o málo pozdější arabští historici takřka nezmiňují, a pokud ano, tak jen jako o relativně bezvýznamné události. Nasvědčují tomu jejich pádné důkazy, že jednotky, s nimiž se Karel Martel utkal, patřily pouze k rabujícímu předvoji, který postupoval možná až stovky kilometrů před hlavní armádou a že tzv. bitva byla sotva víc než jen zdlouhavá šarvátka. Jistotu však nemáme. Důležitější pro nás je sám Karel Martel. Během 7. a 8. století se merovejští králové propadli do vzájemně zničujících svárů a zhýralství tak hluboko, že fakticky přestali vládnout. Reálnou moc v království přebíral přední palácový hodnostář, známý jako majordomus, jehož hodnost se nyní stala v rámci dynastie Pipinovců dědičnou. Karel Martel, což znamená „Kladivo“, nastoupil do úřadu majordoma po svém otci v roce 715 a během dalších pětadvaceti let fakticky ve Francii vládl, dokud jej nevystřídal jeho syn Pipin Krátký. To byl poslední moment existence království Merovejců. V roce 751 donutil Pipin posledního krále Childericha III., aby odešel do kláštera, a nechal se papežem prohlásit za franského krále. Tímto činem založil novou královskou dynastii, která se po jeho synovi označuje jako Karlovci.

Pipin byl daleko největším evropským vládcem své doby. Měl však smůlu, protože ho zastínil někdo ještě větší – jeho syn Karel, známější jako Karel Veliký, který převzal vládu po Pipinově smrti v roce 768. Byl to obrovitý muž, měl pevné zdraví a vynikal ohromnou energií a úžasnou vitalitou – měl pět legitimních manželek a žil ještě s dalšími čtyřmi ženami. Proslul také prostotou životních návyků; s výjimkou státních ceremonií se vždy oblékal do lněné tuniky, šarlatových jezdeckých kalhot a křížových podvazků, jaké nosili i jeho franští poddaní. Už za života se stal skoro legendou. Svou vládu rozšířil daleko za hranice, v nichž vládli jeho předchůdci. V roce 774 dobyl Paviu a prohlásil se lombardským králem. Po návratu do Německa si podrobil pohanské Sasy a přiměl je, aby masově konvertovali ke křesťanství. Poté ke své říši připojil tehdy již křesťanské Bavorsko. Vpád do Španělska ztroskotal, nicméně poskytl látku k první velké epické baladě západní Evropy, „Písni o Rolandovi“. Další vojenské tažení směřovalo proti Avarům v Uhrách a horním Rakousku. Po jeho skončení avarské království jako nezávislý stát zaniklo a bylo pohlceno franskou říší. Za dobu o málo delší než je délka jedna generace povýšil Karel Veliký království Franků, dotud jeden z mnoha napůl kmenových evropských států, na jednotnou politickou entitu obrovského rozsahu, jakou Evropa od doby císařského Říma nepoznala.

Všechny tyto skutky, či alespoň většinu z nich, provázel nadšený souhlas papežského úřadu. Uběhlo skoro půl století od okamžiku, kdy papež Štěpán II. s obtížemi překročil Alpy, aby u Karlova otce Pipina hledal pomoc proti Langobardům. Karel vykonal státní návštěvu v Římě v roce 774, kdy ho jako mladého dvaatřicetiletého muže přivítal papež Hadrián I. Řím učinil na Karla hluboký dojem a potvrdil otcovo darování tohoto středoitalského území papežskému stolci, který z něj následně udělal jádro papežského státu. A poté Karel přijel znovu v roce 800, tehdy už ve vážnější záležitosti. Lev III. byl od svého nástupu na papežský stolec před čtyřmi lety obětí neustálých intrik ze strany jisté části mladých římských aristokratů, kteří byli odhodláni jej odstranit. Dne 25. dubna ho dokonce přepadli na ulici a zbili do bezvědomí. Jen s velkým štěstím ho přátelé zachránili a odvezli na Karlův dvůr v Paderbornu, kde se zotavil. Pod ochranou franských agentů se o několik měsíců později vrátil do Říma, kde ho však čekalo obvinění z mnoha vážných přečinů včetně hromadění církevních úřadů, křivopřísežnictví a cizoložství, které si vymysleli jeho nepřátelé.

Jenže kým měl být souzen? Kdo měl takovou pravomoc, aby mohl vynést rozsudek nad Kristovým náměstkem na Zemi? Za normálních okolností by jedinou takovou autoritou mohl být konstantinopolský císař. Jenže na císařském trůně tou dobou seděla žena, císařovna Irena. Skutečnost, že Irena nechala oslepit a zavraždit vlastního syna, bylo pro Karla i Lva celkem nepodstatné. Stačilo to, že byla žena, protože ženy byly považovány za neschopné vládnout a stará sálská tradice ženu u moci nepřipouštěla. Pohledem západní Evropy byl císařský trůn prázdný.

Cestou do Říma koncem roku 800 si Karel plně uvědomoval, že nemá větší pravomoc než Irena, aby zasedl v Římě jako papežův soudce. Věděl ale také, že jestliže obvinění nebudou vyvrácena, křesťanství ztratí nejen císaře, ale i papeže, a proto byl odhodlán pověst papeže Lva očistit. O přesném papežově svědectví se však můžeme jen dohadovat. Nicméně 23. prosince Lev slavnostně odpřisáhl na evangelium u hlavního oltáře, že všechna proti němu vznesená obvinění jsou falešná, a církevní sněm jeho slovům uvěřil. O dva dny později, kdy Karel vstával z pokleku na závěr vánoční mše, mu Lev posadil na hlavu císařskou korunu a celé shromáždění propuklo v jásot. Karlovi nepřátelé si pospíšili zdůraznit, že tím získal jen titul a že císařská koruna mu nepřinesla ani jednoho nového poddaného, ani jednoho vojáka, ani píď nového území. Jenže titul měl mnohem trvalejší význam než sebevětší dobytá území. Znamenal, že po více než čtyřech stoletích měla západní Evropa opět císaře.

Historici vedli dlouhé diskuse, zda byla císařská korunovace oběma hodnostáři společně naplánována, či zda – jak se to tehdy jevilo – franského krále zaskočila. Z těchto dvou možností se druhá zdá být mnohem pravděpodobnější. Karel nikdy neprojevil sebemenší zájem o hodnost císaře a do konce života se stále označoval jako Rex Francorum et Langobardorum – král Franků a Langobardů. A především si nepřál být jakkoli papeži zavázán. Máme všechny důvody k domněnce, že musel být nanejvýš rozčilen, když si uvědomil, jaký na sebe vzal závazek. Na druhé straně papež vytvořil mimořádně důležitý precedens. Tím, že Karla korunoval, zdůraznil, že jak impérium, tak i Karel jakožto jeho vládce jsou papežovo vlastní dílo. A svět se nemohl mýlit: císař vděčil za svůj titul pouze a jen papeži.

Třebaže Karlovi Velikému je připisováno to, co je známo jak karolinská renesance, díky níž značně stoupl počet klášterních škol a skriptorií v jeho říši, je téměř jisté, že sám císař byl negramotný. Podle jedné teorie snad trochu četl. Ale jeho životopisec Einhart píše až dojemně o císařových pokusech zvládnout psaní; vypráví, jak si císař pod polštářem schovával voskové tabulky, aby mohl psaní procvičovat, když nemohl usnout. Velmi se snažil, „ale,“ píše Einhart, „toto úsilí přišlo příliš pozdě a přineslo chabé výsledky.“ Slovy sira Kennetha Clarka mu to zkrátka nešlo. Celkem nic to však neznamenalo. Tento úžasný muž, víc než z poloviny barbar, udržoval nově ukutou říši pouhou silou své osobnosti. Po jeho smrti v roce 814 začal a pokračoval úpadek, jehož první fází bylo dělení v rámci rodiny a druhou fází pak faktický rozpad po roce 888, kdy dynastie Karlovců vymřela. Jinak to patrně dopadnout nemohlo. Stejně jako jeho římský předchůdce si i karolinské impérium neslo v sobě zárodky své záhuby. Bylo jednoduše příliš veliké a velikost znemožňovala efektivní přenos nezbytných informací.

Jediný syn Karla Velikého, Ludvík Pobožný, měl tři dědice, kteří se po četných sporech dohodli v roce 843 verdunskou smlouvou na rozdělení území. Karel Holý dostal přibližně dnešní území Francie západně od Rhôny a Saôny, zatímco Ludvíku II. Němci připadla Austrasie, tj. většina území severovýchodní Francie, Belgie a západního Německa, a k tomu Bavorsko, Švábsko a Sasko. Nejstarší Lothar se musel spokojit s dlouhým pásem území táhnoucím se od Severního moře přes údolí řeky Maasy, Rýna a Rhôny, celou Itálií až k jihu po Kalábrii. Verdunská smlouva položila základ moderní Francie a Německa, jakož i Alsaska-Lotrinska, území mezi nimi, které od té doby zatěžovalo jejich vzájemné vztahy.

I když říše Karla Velikého zanikla, její myšlenky přetrvaly. Od té doby se Západoevropané skoro přestali zajímat o Konstantinopol. Před rokem 800 existovalo v křesťanském světě jen jedno impérium – za Augusta, Trajána a Hadriána, které ze své římskosti nic neztratilo tím, že se jeho hlavní město přesunulo na Bospor. Bospor však leží skoro 2400 kilometrů od Paříže a Západ měl v té době vlastního císaře, kterého korunoval římský papež. V éře Merovejců byli králové zpravidla jen o málo lepšími postavami než byli vůdci zločineckých band. Karlovci a jejich nástupci se stali údajně panovníky z Boží milosti. Císař a papež vládli společně, ruku v ruce; první zajišťoval fyzickou bezpečnost druhého, druhý se staral o duchovní a kulturní blaho jeho oveček. Jistě, v budoucnu se tento systém mnohokrát hroutil, ale ta myšlenka tu byla vždycky. Po Karlu Velikém už Evropa nikdy nebyla jako dřív.

Vysvětlivky

Sjednocená Galie/ jako jeden národ/ napájená společným duchem/ dokáže vzdorovat celému světu

„Galie na přivrácené (tj. italské) straně Alp“, území dobyté Římany ve 2. století před n. l.

Alesia zmizela beze zbytku a o její skutečné poloze se vedou četné diskuse. Nejpravděpodobnější lokalitou je vrch známý jako Mont Auxois, tyčící se nad vesnici Alise-Sainte-Reine v Burgundsku. Historikům se ovšem nedaří beze zbytku sladit Caesarův popis bitvy s místní geografií.

Nicméně, slovy madame du Deffand, c’est le premier pas qui coûte – důležitý je první krok.

Cynikové promptně poukázali na výhody křtu na smrtelné posteli: smyje všechny hříchy a není čas dopustit se nových. Do nebe tím pádem přijdete čistí jako padlý sníh.

Le bon roi Dagobert / A mis sa culotte à l’envers. / Le grand saint Eloi / Lui dit: „Ô mon roi / Votre Majesté / Est mal culottée.“ / „C’est vrai,“ lui dit le roi, / „Je vais la remettre à l’endroit.“ Dobrý král Dagobert / si oblékl kalhoty naruby. / Velký světec Eligius / pravil: „Ó, pane, / Vaše Výsost / má ty kalhoty špatně.“ / „Pravdu díš,“ odvětil král, / obléknu si je správně.“ Tento popěvek vyhrávají i dnes zvony pařížské radnice v Saint-Denis.

Kapitola 2

Úsilí o vlastní záhubu: 843–1151

Jestliže Bůh povolal takové bezvýznamné červy, jako jste vy, aby chránili jeho dědictví, neznamená to, že jeho paže se zkrátila nebo že jeho ruka ztratila sílu… Není snad nejdokonalejším a nejpřímějším zásahem Všemocného Boha, jestliže dovolí vrahům, násilníkům, cizoložníkům, křivopřísežníkům a dalším zločincům, aby mu sloužili a dosáhli tak svého spasení?

Sv. Bernard z Clairvaux ve svých dopisech německé církvi.

Na začátku 10. století vedl světlovlasý mladý Viking jménem Rollo flotilu svých šalup Seinou, aby si nechal v roce 911 od karolinského krále Karla III. Prosťáčka přidělit jako léno větší část východní poloviny dnešní Normandie. Rollo nepatřil k nejstarším normanským nájezdníkům. Jejich první vlna se vynořila ze skandinávských lesů a fjordů již více než padesát let předtím; v roce 885 se Vikingové dokonce pokusili dobýt Paříž. Od té doby se jejich migrace opakovala pravidelně, ale byl to především Rollo, jenž spojil energii a tužby svých krajanů k jasnému cíli – asimilovat se v nové vlasti a identifikovat se s ní. Již roku 912 přijal s mnoha svými stoupenci křest. (Gibbon uvádí, že „někteří jej přijali desetkrát či dvanáctkrát, a to kvůli bílému oděvu, zpravidla užívanému při ceremonii křtu.“) Během jedné či dvou generací se z Normanů stali Francouzi. Totéž platí o jejich jazyce. Stará norština, jíž se do té doby mluvilo v Bayeux a na pobřeží a kterou tam do roku 940 udržovali při životě patrně noví příchozí, z Rouenu skoro vymizela. Do konce 10. století po ní nezůstalo skoro ani stopy.

Rollo a jeho přátelé byli právě oněmi muži, kteří vytrhli Francii z letargie a překonali chaos, do něhož se země propadla. Poslední Karlovci nebyli o nic lepší než jejich merovejští předchůdci. Navíc je oslabovali zdatní rivalové, příslušníci dynastie Roberta Silného, orleánského hraběte z Anjou a jednoho z největších velmožů v zemi. Z tohoto „robertovského“ rodu – později známého jako kapetovský – pocházeli volení králové, kteří se často střídali s panovníky z karlovské dynastie.1 Ale v této zemi se stále nejasnými hranicemi a velmi primitivním dopravním spojením, daleko horším než za časů Říma, se vláda většinou přizpůsobovala místním podmínkám. Jejími vykonavateli byli především mocnější a bohatší vlastníci půdy, z nichž se později vyvinula šlechta. Obklopovali se svými stoupenci a postupně se tak vyvinul systém označovaný jako feudální. Místní vládce si vybudoval hrad, kolem kterého se nakupily vesnice, jejichž obyvatelé v hradu v případě nouze nacházeli útočiště. Poddaní přísahali svému pánovi věrnost a byli povinni přispěchat, pokud je on povolal do války. Tento systém měl daleko k dokonalosti, ale byl lepší než anarchie.

Karlovská dynastie vládla do května 987, kdy po nehodě na lovu v lesích kolem Senlis zahynul Ludvík V. Lenivý, či jak mu říkají Francouzi, pokud si na něj vůbec vzpomenou – le Fainéant – ten, co nic nedělá. Jelikož neměl legitimního potomka, sešli se francouzští velmožové, aby zvolili jeho nástupce. Vybírali ze dvou kandidátů. Prvním byl karlovský vévoda Karel I. Lotrinský, druhým Hugo Kapet, prapravnuk Roberta Silného.2 Podle zásady dědičnosti byl legitimním králem zjevně Karel, ale hned na začátku zasáhl do volebního aktu výrazně arcibiskup z Rouenu: „Trůn,“ zahřměl, „nezískává ten, kdo má dědičné právo. Ten, kdo je zvolen, by měl vynikat nejen vznešeností rodu, ale také moudrostí svého myšlení.“ Shromáždění dali na jeho slova a předali francouzskou korunu Hugovi Kapetovi.

Tato koruna, jak si musel nově zvolený král jasně uvědomovat, byla danajským darem. Krále obklopoval nemalý počet velkých feudálů – vévodové z Anjou, Akvitánie a (později) Normandie, hrabata z Flander a Blois, kteří v minulém století posílili svůj vliv a byli přesvědčeni, že koruna by mohla naprosto stejným právem připadnout i jim. Kdyby se proti němu spojili, Hugo by neměl nejmenší šanci. Na jihu francouzskou korunu sotva kdo uznával; tamní hrabata z Toulouse požívala mnohem více respektu než jakýkoli král. Hugovi poddaní dokonce ani nemluvili společným jazykem; v Bretani se mluvilo keltsky, na východních hranicích německy, na severu vlámsky, v Provenci a Akvitánii jazykem langue d’oc, nemluvě o nejméně tuctu dialektů po celé zemi.

Čím se mohl naproti tomu vykázat král? Jistěže jednomyslnou volbou, ale především měl na své straně církev. Církev mu poskytla, co mohla, zejména patrně nejpropracovanější a nejpůsobivější korunovační obřad, jaký kdy existoval. Olej, s nímž byl Hugo pomazán – nejen na čele, ale i na mnoha dalších místech – byl údajně stejný jako ten, co použil sv. Remigius při pomazání Chlodvíka před pěti staletími; olej k tomuto účelu přinesla holubice z nebe. Po konsekraci přijal král svátost podobojí, a když vykročil z noyonské katedrály3 do slunečního světla s třpytivou korunou na hlavě, přihlížejícím musel připadat jako nadlidská bytost. Byl téměř jistě prvním z francouzských králů, jimž byla připisována schopnost léčit skrofulózu („královské zlo“) – což bylo považováno za zázrak, který král údajně při mnoha příležitostech učinil.

Jako král se však Hugo Kapet nemohl cítit ani minutu. Mezi Paříží a Orleánsem vlastnil města a statky o rozloze více než 1000 km2 a kromě toho ještě několik menších statků poblíž Angers a Chartres. Bezpečně cestovat kamkoli jinam si však nemohl dovolit, poněvadž riziko, že padne do zajetí, bylo příliš veliké. I když by mu patrně nehrozila smrt, nepochybně by musel zaplatit za mimořádně nevýhodných okolností vysoké výkupné. „Nástupce Karla Velikého,“ jak poznamenal současník, „nesměl opustit vlastní dům.“ Právě tato nejistota, stálý pocit, že žije jako ve skrýši, mu bránila, aby se vůbec kdy označil za francouzského krále. Ve skutečnosti tak nečinili ani jeho nástupci až do doby Filipa Augusta na konci 12. století. „Král Franků“ – Roi des Francs – zněl titul, s nímž byl korunován. A tak králem Franků zůstal.

Po celý svůj život se však snažil vytvořit z Francie skutečný stát, i když samozřejmě musel nechat své dílo nedokončené. Zemřel 24. října 996 v Paříži, z níž udělal své stálé hlavní město. Byl pohřben v opatství Saint-Denis. Po něm nastoupil na trůn jeho syn Robert, kterého prozíravě nechal korunovat ještě za svého života. I když Hugo nebyl prvním vládcem ze své rodiny, rodu Robertovců, je právem považován za zakladatele dynastie Kapetovců, jež pak vládla ve Francii až do roku 1328, kdy zemřel Karel IV. Sličný. Obě dynastie, jež přišly po Kapetovcích – rod z Valois a rod Bourbonů –, byly mladšími větvemi kapetovské linie, která tak vládla osm a půl století až do roku 1848, kdy abdikoval poslední francouzský král Ludvík Filip Orleánský z rodu Bourbon-Orléans.

V 10. století měla Francie osm králů, v jedenáctém pouze tři: Roberta Pobožného, syna Huga Kapeta, který vládl do roku 1031, Hugova vnuka Jindřicha I., jenž zemřel roku 1060, a Hugova pravnuka Filipa I., kterého poddaní znali pod přezdívkou L’Amoureux, Zamilovaný. Ten seděl na trůně 48 let, což byl na tu dobu mimořádný výkon a svědčí to o nemalém stupni stability, jehož Francie za sto let dosáhla. Dědičnost trůnu se už fakticky nezpochybňovala, královská autorita sílila a Francie byla na dobré cestě stát se státem. V 11. století vynikly ještě dvě události: dobytí Británie Normany a první křížová výprava.

Normané, kteří krátce předtím přišli do Francie, se velmi lišili od poddaných kapetovských králů. Rychle vyšlo najevo, že jsou vším jiným, jenom ne divokými Vikingy, jak Francouzi původně předpokládali. Naopak, s ohromující rychlostí si osvojovali latinskou kulturu, jazyk a náboženství. Navíc vykazovali vlastnosti, které si normálně nespojujeme s raně středověkou Francií: mimořádnou energii a vitalitu, propojenou s onou charakteristickou láskou k cestování a dobrodružství, bez čehož by nikdy neopustili své domovy. Správa jejich zemí vynikala vysokou efektivitou. Měli hlubokou znalost práva a respekt k právnímu řádu a začali budovat katedrály a kostely mnohem krásnější a technicky vyspělejší, než jaké stavěli jejich francouzští hostitelé. Normanský historický vpád v roce 1066 ovlivnil Francii skoro stejně silně jako Británii. Normanský vévoda Vilém Dobyvatel již nebyl pouze jedním z hlavních králových vazalů, ale stal se sám mocným panovníkem a vážným rivalem francouzského krále.

A pak nastala éra křížových výprav. V úterý 27. listopadu 1095 zakončil papež Urban II. koncil v Clermont (dnes Clermont-Ferrand) vášnivou výzvou. Prohlásil, že to, jak nevěřící pokračují v okupaci svatých míst, a především samotného Jeruzaléma, je urážkou křesťanstva. Prý dostal zprávy, že poutníci jsou všemožně ponižováni a vystavováni nedůstojným praktikám, a je tedy povinností všech dobrých křesťanů chopit se zbraní proti všem, kteří půdu, na níž vykrvácel Ježíš Kristus, znesvětili, a opět ji navrátit křesťanství. V následujících měsících papež osobně pronášel tato slova ve Francii a v Itálii a celá armáda kazatelů ji šířila po všech koutech západní Evropy. Reakce byla překvapivá – až ze vzdáleného Skotska muži spěchali, aby na sebe vzali kříž. Ani císař Svaté říše římské Jindřich IV., ani král Filip I. řečený Zamilovaný, který byl právě, nikoli překvapivě, exkomunikován z církve za cizoložství, neměli s papežem dostatečně dobré vztahy, aby se mohli ke kruciátě připojit, ale možná to tak bylo dobře. Urban byl odhodlán udržet tento mohutný plán pod kontrolou církve a jako vůdce a oficiálního legáta jmenoval jednoho z mála francouzských kněží, kteří již podnikli pouť do Jeruzaléma – biskupa Adhémara z Le Puy. Doprovázet ho mělo několik mocných velmožů, např. Raimond ze Saint-Gilles, hrabě z Toulouse, nejstarší, nejbohatší a nejvýznamnější ze všech, dále bratr francouzského krále, hrabě Hugo z Vermandois, jenž dorazil těžce otřesený po katastrofálním ztroskotání v Jaderském moři, hrabě Robert II. Flanderský, vévoda Robert Normanský, syn Viléma Dobyvatele, jeho bratranec hrabě Štěpán z Blois, a konečně Godefroy z Bouillonu, vévoda dolnolotrinský. S Godefroyem přijel také jeho bratr Balduin z Boulogne, který jako mladší syn bez vlastnictví po otci vzal s sebou ženu a děti v naději, že si na východě vybuduje vlastní království.

I sám papež byl Francouz. Francie v té době už měla svůj ideál rytířství a tato první křížová výprava byla v podstatě francouzskou záležitostí. Francouzští rytíři se do ní pustili s nadšením a navzdory skepsi mnohých skončila obrovským, byť nezaslouženým úspěchem. Dne 3. června 1098 dobyli křižáci Antiochii a v pátek 15. července 1099 si bojovníci kříže za příšerného krveprolití prosekali cestu do Jeruzaléma, kde své vítězství oslavili povražděním všech muslimů a upálením všech židů zaživa v hlavní synagoze. Okamžitě se konaly volby, které měly rozhodnout o budoucím panovníkovi. Zřejmým kandidátem byl Raimond ze Saint-Gilles, hrabě z Toulouse, který však tuto poctu odmítl. Věděl, že je příliš neoblíbený a že by se nikdy nemohl spolehnout na své druhy a žádat od nich poslušnost a podporu. Volba nakonec padla na Godefroye z Bouillonu, ani ne tak pro jeho válečné či diplomatické schopnosti jako spíš pro jeho opravdovou zbožnost a příkladný soukromý život. Godefroy přijal, ale odmítl nosit titul krále ve městě, v němž Kristus nosil trnovou korunu. Vybral si titul Advocatus Sancti Sepulchri, obránce Svatého hrobu, a vždy se označoval jako dux či princeps, nikdy jako rex. Godefroy však zemřel již rok po dobytí města a jeho nástupci tak úzkostliví nebyli; všichni se stali korunovanými králi Latinského království jeruzalémského.

Křižácké království bylo samozřejmě prakticky nezávislé na Francii, ale jelikož skoro všichni velmožové pocházeli z Francie a francouzština byla oficiálním jazykem, měla z jeho existence největší výhody právě Francie. Z otevření nových cest a trhů byla francouzská přítomnost v Levantě neocenitelná. Přinejmenším nepřímý hospodářský prospěch přinášel Francii prudký nárůst počtu poutnických cest. V zemi se významně zvýšila bezpečnost, poněvadž mnozí z nebezpečných feudálních pánů považovali za svou povinnost odejít do Palestiny, odkud se mnozí z nich už ani nevrátili.

Po smrti Filipa I. Zamilovaného 29. července 1108 nastoupil na trůn jeho syn Ludvík VI. Tlustý. Přezdívka „seděla“ – na konci své vlády byl stěží schopen bez pomoci vstát z trůnu. Ale dokud mu tloušťka neznemožňovala pohyb, byl typickým králem-válečníkem, nejsilnějším od doby Karla Velikého a věnujícím všechen čas konsolidaci kapetovské moci ve svém království. Jeho předchůdci dělali, co mohli, ale v době jeho nástupu na trůn měli nejvýznamnější vévodové a hrabata království – nemluvě o Vilému Normanském – stále takovou moc, že král kontroloval sotva jen území po hranice Ile de France, tedy oblasti v bezprostředním okolí Paříže. A velmožové nebyli jediným problémem. Ještě více problémů působili drobní šlechtici, kterým nejlépe přísluší označení loupeživí rytíři. Žili jednoduše z lupičství, uvalování nezákonných poplatků na projíždějící kupce a poutníky a z vykrádání kostelů a klášterů; občas si vypomáhali i mírným výkupným.

Díky jeho věrnému poradci, životopisci a příteli opatu Sugerovi ze Saint-Denis máme podrobný popis mnoha Ludvíkových válečných tažení, k nimž patří také potyčky se dvěma anglickými králi: Vilémem Ryšavým, synem a nástupcem Viléma Dobyvatele, a Vilémovým mladším bratrem Jindřichem I., jenž připravil Ludvíkovi VI. těžkou porážku v bitvě u Brémule v roce 1119. Ale porážek bylo v Ludvíkově vojenské kariéře podstatně méně než vítězství, a tak když v roce 1137 umíral, zanechal za sebou Francii, jež – třebaže ne úplně klidná – byla do značné míry podrobená královské moci. Největší zásluhy o francouzské království si však Ludvík VI. získal nikoli v ohledu politickém či správním, ale dynastickém. Pouze několik týdnů před smrtí oženil svého syna a dědice, dalšího Ludvíka, s nejbohatší šlechtičnou Francie, Eleonorou Akvitánskou, jež mu věnem přinesla celý jihozápad země až po Pyreneje.

Ludvík s Eleonorou se k sobě bohužel nehodili. Ludvík VII. byl druhorozeným synem, a proto mu byla předurčena církevní kariéra, nicméně po nečekané smrti svého staršího bratra musel změnit plány. Zůstal však hluboce, až fanaticky věřícím člověkem a šířil kolem sebe auru truchlivé zbožnosti, která působila depresivně na celé jeho okolí a nutila i jeho mladou ženu, aby vyhledávala rozptýlení. „Vdala jsem se za mnicha,“ stěžovala si, „ne za krále.“ Byla to mimořádně krásná, oduševnělá dívka, jež nenáviděla mrazivou a strohou atmosféru manželova dvora a netajila se tím, že se touží vrátit k uvolněnému trubadúrskému životu na akvitánském dvoře. A měly přijít ještě horší časy. V roce 1142 Ludvík ke všeobecnému překvapení dovolil Rudolfu I. z Vermandois, senešalu Francie, aby zapudil svou manželku Eleonoru de Blois, sestru hraběte Theobalda II. ze Champagne, a oženil se s Petronilou Akvitánskou, Eleonořinou mladší sestrou. Theobald se tak rozzuřil, že mu vyhlásil válku. Boje se vlekly dva roky. V roce 1143 Ludvíkova armáda vypálila městečko Vitry (nyní Vitry-le-François) na Marně, přičemž jeho obyvatelé – více než tisíc mužů, žen a dětí – uhořeli zaživa v kostele, kam se ukryli. Ludvík pozoroval požár z dálky, aniž mu mohl zabránit. Vzpomínka na tento strašný den jej od té doby pronásledovala. Věděl, že nese odpovědnost za tento čin. Dostatečnou nápravou nemohlo být nic menšího než křížová výprava slibující plné odpuštění hříchů.

Skoro před půlstoletím, v roce 1098, opustil hrabě Balduin z Boulogne hlavní křižáckou armádu, spěchající do Svaté země, a vydal se dál na východ, aby na březích Eufratu založil vlastní knížectví Edessa. Nezůstal tam dlouho, poněvadž o dva roky později nahradil svého bratra v postavení jeruzalémského krále. Edessa však zůstala polosamostatným křesťanským státem pod teoretickou suzerenitou hlavního království. Teprve v roce 1144 po pětadvacetidenním obléhání padla do rukou arabské armády, které velel mosulský atabeg Imád-al-Dín Zengí.

Pád Edessy znamenal katastrofu pro celé křesťanstvo. Národy západní Evropy považovaly úspěch první křížové výpravy za zjevné znamení Boží přízně, a ta byla nyní zpochybněna. Za necelé půlstoletí kříž opět ustupoval před půlměsícem. Jak se to mohlo stát? Jednalo se o projev Božího hněvu? Poutníci se již nějaký čas vraceli se zprávami o postupujícím rozvratu mezi zámořskými Západoevropany. Je možné, že už nebyli hodni úkolu střežit svatá místa proti nevěřícím?

Ať už si Frankové o své duchovní hodnotě mysleli cokoli, o jejich vojenské slabosti nebylo pochyb. První velká vlna křižáckého nadšení ochabla a proud příchozích ze západu se změnil v pouhý pramínek. Mnozí poutníci stále podle staré tradice přicházeli neozbrojeni a ti z nich, kteří byli připraveni chopit se meče, vydrželi obvykle nanejvýš jedno letní tažení. Jedinou stálou armádu, lze-li vůbec o armádě v této souvislosti mluvit, tvořily dva vojenské řády – templáři a špitálníci (johanité), ale ti nemohli sami čelit takovým muslimským válečníkům, jako byl Zengí. Zoufale scházely posily, a tak nebylo zbytí a papež musel vyhlásit novou křížovou výpravu.

Papež Evžen III. – toho času v exilu ve Francii4 – ochotně souhlasil. Tentokrát se rozhodl pro světské vedení, ale mezi západními knížaty, o nichž přemýšlel, viděl pouze jediného vhodného kandidáta, kterému by mohla tato čest připadnout. Tím byl císař Svaté říše římské Konrád III. Štaufský, jemuž však vladařské starosti v Německu znemožňovaly účast. V Anglii zase krále Štěpána zaměstnávala již šest let občanská válka, z řady důvodů nepřicházel v úvahu ani Roger Sicilský. Jedinou možnou volbou byl Ludvík VII., král francouzský.

Ludvík si nic jiného nepřál. O Vánocích roku 1145 sdělil svým vazalům, že se rozhodl vzít na sebe kříž, a vyzval je, aby ho následovali. Odo z Deuil, jenž se měl stát kaplanem výpravy, prohlásil, že „z krále vyzařovala tak horlivá víra a takové pohrdání pozemskými radostmi a světskou slávou, že žádný slovní projev by nedokázal být tak přesvědčivý jako král už jen svou osobností.“ Jenže ani to dostatečně přesvědčující nebylo. Reakce leníků krále zklamala, jelikož dávali přednost odpovědnosti za své statky a území. Kromě toho měli z Palestiny zprávy, které naznačovaly, že jejich rozhádaní krajané si katastrofu patrně způsobili sami, a tak prohlašovali, že se proto mají postarat i o svou spásu. Také věcně smýšlející klerik opat Suger, bývalý králův strážce a vychovatel, se k návrhu obrátil zády. Ludvík se však nedal zviklat. Jestliže on sám nebyl schopen naplnit srdce svých vazalů křižáckým zápalem, musí najít někoho, kdo to dokáže. Napsal papeži, že přijímá jeho výzvu. A pak poslal pro sv. Bernarda z Clairvaux.

Sv. Bernard, tou dobou asi pětapadesátiletý, byl daleko nejmocnější duchovní silou v Evropě. Jeho ohromující osobní magnetismus si okamžitě podrobil každého, kdo s ním přišel do styku. Dnešní objektivní pozorovatel by v něm přitažlivého člověka nenašel. Byl vysoký a vyzáblý, rysy měl ztrhané permanentním utrpením, způsobeným celoživotním postem. Cele jej pohlcovala fanatická náboženská horlivost, jež neponechávala sebemenší prostor pro snášenlivost či umírněnost. Veřejně začal působit roku 1115, když ho opat v Cîteaux, Angličan Stephen Harding, zprostil mnišských závazků a vyslal jej, aby založil v Clairvaux v kraji Champagne dceřiný klášter. Od tohoto okamžiku, aniž o to sám stál, se šířil Bernardův vliv. V posledních dvaceti pěti letech života neustále cestoval – kázal, přesvědčoval, argumentoval, napsal bezpočet listů a bez váhání se vrhal do ohnisek všech sporů, ve kterých se jednalo podle jeho mínění o základní principy křesťanství.

Křížová výprava byla záležitostí, na kterou Bernard čekal. Přestože byl vyčerpaný, měl podlomené zdraví a upřímně toužil po odpočinku v klidu svého opatství, odpověděl na královu výzvu s oním výjimečným zápalem, jenž z něj po čtvrt století činil vůdčí duchovní hlas křesťanstva. Ochotně souhlasil s tím, že bude hlásat ve Francii o křížové výpravě a že osloví shromáždění, které se na králův příkaz sejde o příštích Velikonocích ve Vézelay v Burgundsku, asi 200 km jihovýchodně od Paříže. Moc jeho jména okamžitě zapůsobila, a jak se vybraný den blížil, muži a ženy ze všech koutů Francie přicházeli do města; jelikož jich bylo příliš mnoho a do katedrály by se nevešli, bylo na svahu urychleně vybudováno veliké dřevěné pódium.5 Na Květnou neděli ráno, 31. března 1146, se Bernard objevil před obrovským davem, aby pronesl jednu z nejosudovějších řečí své kariéry. Tělesně, jak píše Odo, byl tak křehký, že vypadal, jako kdyby na něj již sahala smrt. Po jeho boku stál král, na prsou s křížem, který mu papež poslal na znamení jeho rozhodnutí. Společně vystoupili na pódium a Bernard začal mluvit.

Text kázání se nedochoval. Bernard však na posluchače působil spíše způsobem svého vystupování než obsahem svého projevu. Vše, co víme, je, že jeho hlas se rozléhal po louce „jako nebeské varhany“ a že při jeho promluvě dav ztichl, i když záhy začali mnozí volat, že i oni chtějí kříž. Svazky křížů, ušitých z hrubé látky, byly připraveny k rozdávání. Když se zásoby vyčerpaly, opat si strhl vlastní oděv a začal jej trhat na pruhy. Další následovali jeho příkladu, a i když už padla noc, Bernard a jeho pomocníci stále ještě sešívali nové kříže.

Úspěch ve Vézelay zapůsobil na sv. Bernarda jako živá voda. Už nepomýšlel na návrat do Clairvaux. Místo toho se vydal na cestu Burgundskem, Lotrinskem a Flandry až do Německa a kamkoli přišel, promlouval k davům o křížové výpravě. Bezprostřednost jeho vystupování měla ohromující účinky. Do podzimu plálo Německo nadšením pro křížovou výpravu a dokonce i císař Konrád, jenž původně podle očekávání odmítl svou účast, se po vánočním pokárání od Bernarda kál a souhlasil, že i on přijme kříž.

Papež přijal tyto zprávy s obavami. Nebylo to poprvé, co opat z Clairvaux překročil své pravomoci. Dostal za úkol hlásat o křížové výpravě ve Francii; o Německu v této souvislosti nebyla řeč. Němci a Francouzi měli tendenci ke svárům, k nimž také neustále docházelo, a jejich nevyhnutelný spor o postavení v rámci výpravy mohl způsobit nezdar celé akce. Ale už se s tím nedalo nic dělat. Přísahy odezněly, padly sliby. Papež Evžen sotva tehdy mohl odrazovat budoucí křižáky od účasti na výpravě, která se již dávala do pohybu.

Dopis sv. Bernarda německému kněžstvu byl patrně proročtější, než jeho autor tušil. Slíbil v něm úplné odpuštění hříchů a tento slib provázel všechny křížové výpravy. Křižácké armády si díky tomu získaly ještě horší pověst, než měla většina středověkých vojsk. Když se koncem května roku 1147 vydalo z Řezna na cestu německé vojsko v počtu asi 20 000 mužů, zahrnovalo pravděpodobně ještě více nežádoucích živlů než obvykle – od běžných náboženských fanatiků až po standardní houf tuláků, pobudů a těch, co se potřebovali skrýt před spravedlností. Sotva vstoupili na byzantské území, začali drancovat, znásilňovat, pustošit a dokonce i vraždit, kdykoli je napadlo. Špatným příkladem často šli i samotní vůdci. V Drinopoli (dnes Edirne) Konrádův synovec a druhý nejvyšší velitel, v historii lépe známý pod svou budoucí přezdívkou Barbarossa, vypálil celý klášter jako odvetu za útok místních lupičů, přičemž nechal povraždit všechny naprosto nevinné mnichy.

Ještě než se obyvatelstvo podél křižácké cesty vzpamatovalo ze šoku, objevila se na západním obzoru francouzská armáda. Byla podstatně menší a celkově ukázněnější než německá. Vykazovala lepší disciplínu a přítomnost mnoha významných paní, včetně samotné královny Eleonory, jež provázely své manžely, působila nepochybně jako další zmírňující prvek. Ale ani tato armáda nepostupovala bez problémů. Balkánští rolníci se chovali vysloveně nepřátelsky, a nebylo se čemu divit s ohledem na to, za jak směšné ceny museli prodávat tu trochu potravin, která jim zbyla. Dávno před dosažením Konstantinopole tak Francouzi začali pociťovat hluboký odpor proti Němcům a Řekům. A když konečně 4. října dorazili na místo, rozladila je zpráva, že se byzantský císař Manuel právě rozhodl uzavřít příměří se seldžuckými Turky.

Ačkoli se nedalo očekávat, že z toho Ludvík bude mít radost, Manuel měl k tomuto kroku dobré důvody. Přítomnost francouzské a německé armády u bran jeho hlavního města znamenala mnohem vážnější a bezprostřední nebezpečí než Turci v Asii. Císař věděl, že v obou táborech se vyskytují extrémní živly, které vyzývají ke společnému západnímu útoku na Konstantinopol. O několik dní později skutečně Geoffrey, biskup z Langres, bratranec sv. Bernarda, formálně králi tuto možnost navrhl. Manuelovi se podařilo zachránit situaci jen tím, že rozšířil zprávy o obrovské turecké armádě shromažďující se v Anatolii, a naznačoval, že pokud si západní armády nepospíší, možná se jim vůbec nepodaří nepřátelským územím projít. Zatímco Ludvíkovi lichotil a neustále jej zaplavoval nekonečnými slavnostmi a bujarými zábavami, spěchal, aby králi a jeho armádě připravil co nejrychlejší přesun přes Bospor do Asie.

Když císař konečně mohl dát nevítaným hostům sbohem a sledovat, jak se nákladní čluny, po okraj naplněné lidmi a zvířaty, přepravují přes Bospor, věděl lépe než kdokoli jiný, jaká nebezpečí na Západoevropany číhají ve druhé části jejich cesty. Sám se teprve nedávno vrátil z anatolského tažení, a i když to svými historkami o shromažďujících se tureckých hordách přeháněl, poznal chabou morálku a nekázeň křižáků a musel vědět, že nebudou mít mnoho šancí, pokud na ně zaútočí turecká jízda. Vybavil křižáky zásobami a průvodci a varoval je před nedostatkem vody. Radil jim, aby se nevydávali přímou cestou vnitrozemím, ale aby se drželi při pobřeží, jež dosud bylo z velké části pod byzantskou kontrolou. Více dělat nemohl. Říkal si, že jestliže navzdory všem těmto výstrahám se ti hlupáci přesto pohrnou do záhuby, mohou přičítat vinu jen sami sobě. Jemu to bude líto, ale zase ne až tolik.

Sotva pár dní po odjezdu křižáků dostal Manuel zprávu od rychlých poslů z Malé Asie o tom, že Turci zaskočili německou armádu u města Dorylaeum (dnes Eskişehir) a zmasakrovali ji. Konrádovi se prý podařilo uniknout a nyní se vrací, aby se připojil k Francouzům u Nikaie. Ale devět z deseti jeho mužů leželo pobito v troskách jejich tábora.

* * *

Druhá křížová výprava nezačala dobře. Konrád se zbytkem Němců, kteří přežili masakr u Dorylaeumu, pochodoval s Francouzi až k Efezu, kde se armáda zastavila, aby oslavila Vánoce. Císař zde těžce onemocněl, nechal své krajany, aby pokračovali bez něho, a vrátil se do Konstantinopole. Po uzdravení zůstal jako host v císařském paláci do března 1148, kdy mu dal Manuel k dispozici lodě, aby se přeplavil do Palestiny. Francouzům a jejich dámám se mezitím dařilo lépe než Němcům, avšak průchod Anatolií byl hrůznou zkušeností, v neposlední řadě kvůli útokům Turků. Třebaže na vině byl nejvíce sám král Ludvík, jelikož ignoroval Manuelovo varování a nedržel se pobřeží, přesto přičítal skoro každý střet s nepřítelem byzantské bezohlednosti, zradě či obojímu a záhy se u něj vyvinul takřka psychopatický odpor k Řekům. Nakonec se v zoufalství nalodil v Attaleye (Antalyi) se svou tělesnou stráží a s tolika jezdci, kolik se jich jen na loď vešlo, a zbytek armády a poutníky nechal osudu, aby se dále potýkali s obtížemi pozemní cesty. Jaro již pokročilo, když zbytky velké armády, jež se s takovou vervou v předchozím roce vydala na cestu, dorazily v bídném stavu do Antiochie.

Tím však problémy zdaleka neskončily. Mocný Zengí zemřel, ale na jeho místo nastoupil stále úspěšnější syn Núr-ad-Dín, jehož pevnost v Aleppu se nyní stala centrem muslimského odporu vůči západním rytířům. Aleppo proto mělo být prvním cílem křižáků a záhy po příjezdu do Antiochie naléhal kníže Raimond ze Saint-Gilles, hrabě z Toulouse na krále Ludvíka, aby na město okamžitě zaútočili. Král odmítl s charakteristickou výmluvou, že se nejprve musí pomodlit u Svatého hrobu. Mezitím královna Eleonora oznámila, že hodlá zůstat v Antiochii a požádat o rozvod. Je pochopitelné, že její vztah k manželovi se v důsledku nebezpečí a nepohodlí cesty z Francie do Palestiny nezlepšil a navíc na ni padlo podezření, že vůči Raymondovi se chová důvěrněji než by se slušelo na poměr mezi neteří a strýcem. Eleonora a její manžel byli bratranec a sestřenice, ale v době svatby byla otázka pokrevního příbuzenství velkoryse pominuta. Královna však věděla, že pokud tuto otázku znovu nastolí, bude to pro Ludvíka znamenat potíže.

Navzdory své nerudnosti dokázal Ludvík jednat v kritických okamžicích energicky. Ignoroval protesty své ženy a násilím ji dovlekl do Jeruzaléma. Ještě předtím se mu však podařilo znepřátelit si Raymonda natolik, že ten se odmítl nadále jakkoliv na křižáckém tažení podílet. Nikdo nepochyboval, že král se vypořádal se situací tak důstojně, jak jen to bylo možné, ale jeho pověst, zvláště v takové chvíli, přesto vážně utrpěla. Spolu se zamlklou Eleonorou dorazili v květnu krátce po Konrádovi do Svatého města. S patřičným ceremoniálem je uvítala královna Melisenda a její syn, v té době osmnáctiletý Balduin III. Královský pár setrval v Jeruzalémě několik týdnů a na 24. června byli všichni křižáci pozváni do Acre, aby se poradili o dalším postupu. Zakrátko dospěli k rozhodnutí: každý bojeschopný muž a kůň musí být okamžitě připraven ke společnému útoku na Damašek.

Vysvětlivky

Monarchie – spíše se ovšem jednalo o polyarchii – byla někdy dědičná, někdy volená, což byl zaručený recept na chaos.

Příjmení Kapet zní pozoruhodně plebejsky a skutečně takové je. Pochází z latinského capatus, tedy „oblečený v plášť“. K Hugově jménu bylo připojeno jako přezdívka a je vskutku pozoruhodné, že nyní mělo označovat jeho dynastii.

Místo korunovace Karla Velikého v roce 768 na franského spolukrále.

V té době byl Řím v rukou fanatického mnicha Arnolda z Brescie, který choval nenávist vůči světské moci církve.

Stálo tam až do roku 1789, kdy ho smetla revoluce.

Sicílii v té době vládl král Roger II., zapřisáhlý nepřítel Byzantské říše.