Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Emma Cowellová

Dům v olivovém háji

Z anglického originálu The House in the Olive Grove
vydaného nakladatelstvím Avon, divizí HarperCollinsPublishers Ltd,
v Londýně roku 2023 přeložila Barbora Klasová
Jazyková redakce Tereza Nekorancová
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Obálka Kristýna Sladká
Korektury Marie Hajdová
Odpovědná redaktorka Jana Drápalíková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 9378. publikaci.
První vydání, Praha 2024
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

The House in the Olive Grove by Emma Cowell
First published in Great Britain by HarperCollinsPublishers 2023
Copyright © 2023 Emma Cowell
Emma Cowell asserts the moral right to be identified as the author of this work.

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2024
Translation © Barbora Klasová, 2024
Cover photo © StevanZZ / Shutterstock.com, NewAfrica / Depositphotos.com

ISBN 978-80-271-7467-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-7466-9 (pdf)
ISBN 978-80-247-2680-9 (print)

Pro mého Tonyho

Prolog

Maria

NEW YORK, PŘED DESETI LETY

Když jsem byla malá, všichni si o mně mysleli, že jsem čarodějnice. Nestála jsem o to, prostě jsem vyčnívala mezi ostatními, což byl taky důvod, proč jsem toužila odjet z Řecka co nejdřív pryč. Připadalo mi, že musím výzvám života čelit docela sama…, aspoň po většinu času. Vytvořila jsem si proto svůj vlastní svět fantazie, který se odehrával mezi lučním kvítím a včelami na sluncem zalitých loukách. Teď v New Yorku, už jako dospělá, jsem si taky vytvořila prostor, který patří jen mně. Je však skutečný a skrývá se v mé kuchyni.

Z věšáku v předsíni popadnu klíče a zavolám nahoru na manžela. Bez odpovědi. Ten šťastlivec si zřejmě užívá přepychu hlubokého spánku.

Zamířím k východu a chodba přede mnou se pomalu plní pavučinkou stříbřitých vláken. Vznášejí se a třpytí v sluneční záři, až nakonec získají podobu mé milované babičky. Jajá.

Její drobná postava se zjeví ve dveřích a zastoupí mi cestu. Místo obvyklého radostného výrazu se však tváří ponuře. Upře na mě své oči jako dva korálky a snaží se mě přimět, abych pochopila něco, co se mi nedaří rozluštit. Pod jejím upřeným pohledem mě začne brnět v zátylku a vzápětí mi hlavou prolétne série chaotických obrazů – sporák, pánev, štiplavý zápach prskajícího oleje.

Zamračím se, zatímco obrazy se i s vidinou babičky postupně vytrácejí.

Od nepaměti jsem schopná vídat mrtvé. Mám dar neblahých předtuch – mimosmyslového vnímání, čarodějnické magie, říkejte si tomu, jak chcete. Jemná mlha se pozvolna rozpouští, stejně jako mizí i mravenčení v mých zádech. Dneska je to ale jiné.

Když procházím prostorem, kde se před chvílí objevil přízrak, a mířím ven, chvěju se. Měla bych varovat svůj tým, aby si dnes počínal v kuchyni obzvlášť opatrně. Zdá se, že by se mohlo někomu něco stát.

Když běžím dolů po Hudson a Bank Street, ostrý podzimní chlad mi vysává vzduch z plic. Běhání do práce je mou meditací. Přeskakuju oblaky páry na chodníku stoupající z kanálových roštů a připadám si nepřemožitelná. Dunění metra, které cítím pod nohama, mi pumpuje do žil adrenalin. Všímám si změny světla předznamenávající příchod nového období. Listy na stromech září rezavými a zlatavými odstíny.

Přibíhám k Mariině kuchyni, mé překrásné restauraci v Soho, a při pohledu na kobaltový vývěsní štít mumlám svá každodenní slova díků.

Když vcházím do kuchyně, opět mě zamrazí v zádech, zatímco hlas mé jajá mi v hlavě opakuje své varování. Rozpačitě se rozhlížím kolem sebe po prázdném prostoru. Všechno je, jak má být. Pokrčím rameny a vychutnám si záchvěv vzrušení z nového dne. V duchu sčítám dary, kterých se mi dostalo. Mám štěstí. Mám lásku a žiju svůj sen. Nic mě nemůže zastavit.

Zamířím ke sporáku a natáhnu se pro pánev.

* * *

Alessandra

ŘÍM, PŘED ROKEM

Alessandra upevní k právě dokončenému náhrdelníku karabinku na zapínání a potom vrátí kleště na pracovní stůl. Zelený malachit se leskne, některé kameny jsou tmavší a barevně sytější než ostatní. Náhrdelník je to masivní, ale okouzlující, a jí je jasné, že ho neprodá. Ještě dnes si ho vezme na sebe, zaslouží si výlet. Poté, co si ho připne na krk, chladné kameny okamžitě přejímají teplotu jejího těla.

Při cestě přes trávník z malé dílny do domu jí pod bavlněnou noční košili pronikne ranní chlad. Alessandra nemohla v noci spát, a tak dala přednost kávě a kreativitě. Pracovala na náhrdelníku od brzkých hodin až do svítání. Málokdy je schopná v klidu odpočívat, pokud v její posteli leží muž, který není její manžel.

Když později toho rána stojí před zrcadlem a kartáčuje si dlouhé vlasy, které si barví do sytě zlatého blond odstínu, zkusí najít příčinu svého neklidu. Její půvabné tělo si stále uchovává kondici i graciéznost tanečnice, ačkoli od posledního vystoupení uběhly už desítky let. Díky atletické svalové paměti zvládají její končetiny i nadále náročný cvičebný režim a zůstávají pružné a pevné. Něco se ale přece jen změnilo – přestala svému tělu rozumět.

Cizí muž už její postel opustil, byl celý nesvůj a tváře měl zarudlé. Neschopný přijmout proměnu noční vášně v ranní všednost se hned po jejím návratu z dílny s rozpačitým „ciao“ vytratil. Možná si až teď uvědomil, že už jí nejspíš táhne na šedesát, opojné přítmí jazzového klubu skrylo známky jejího stárnutí a zatemnilo i schopnost racionálního úsudku. Přinejmenším jeho. Alessandra pokrčí rameny. Nijak jí na tom nezáleží, ostatně ani se ho nezeptala na jméno.

Po důkladné úvaze si vybere šaty – jedny z Phillipových oblíbených. Dobře doplní její nový výtvor, který má pověšený na krku. Na nachové barvě látky se zelené kameny ještě více rozzáří. Phillipo se už brzy vrátí domů. Při té představě se usměje.

Plesknutí dopisů o rohožku ji vytrhne z myšlenek a ona se ladným krokem rozeběhne pro poštu. Tep se jí zrychlí, když si všimne známky na obálce, která je adresovaná jí. Rozlepí ji, třesoucíma se rukama rozloží dopis a očima hltá napsaný text. Potom si ho přitiskne k srdci a snaží se vstřebat jeho obsah, vzápětí si ho přečte znovu, aby se ujistila, že to není zlý sen. Nakonec se opře o zeď a pomyslí si, že se bude muset svěřit Phillipovi. Nikdy před sebou nic netajili, bez ohledu na to, jak bolestné byly novinky, které spolu sdíleli. Tahle cesta je zcela nečekaná, ani jeden nepředpokládal, že se na ni jednou vydají.

Jejich první nevítané dobrodružství, které všechno změní.

* * *

Kayla

LONDÝN, PŘED TÝDNEM

Kluzký betonový chodník se leskne mastnotou a špínou. S rozevřenými deštníky působí ulice jako obrovský květinový záhon se záplavou pestrobarevných okvětních lístků. Ramena shrbená, kroky šplouchají v blátivých kalužích, zatímco ve dveřích se k sobě choulí stíny.

Kayla vidí, jak se k ní blíží autem, diskutují přitom o slovní hádance, kterou jim zhruba před deseti minutami dala. Neteční vůči jakémukoli nebezpečí se blíží k semaforům, proč by taky měli myslet na nejhorší? A proč ne? Kaylin otec dá levý blinkr. V dálce si všimne jiného auta, které dělá nepovolený manévr. Divoce kličkuje v pruhu vyhrazeném pro autobusy a rozstřikuje kolem sebe vodu. Kayla ztuhne, není schopná odtrhnout od toho výjevu oči, zatímco se kolem ní řítí modrá šmouha.

Auto vletí do křižovatky a svět znehybní. Nedokáže zabránit tomu, o čem ví, že bude následovat. S pocitem naprosté bezmoci sleduje, jak se vše znovu dává do pohybu, přikrčí se, když se ozve hrůzostrašná rána, děsivá kolize, která všechno změní, plech na plech, pištění a skřípění. Karosérie se zmuchlají jako papír zmačkaný do kuličky. Kayla otevře pusu k výkřiku, místo jejího hlasu však tmu prořízne hlas někoho jiného.

„Mami, mami, pomoc! Je tu lev a kouše mě do prstů u nohy!“

Vysouká se zpod zamotané přikrývky a automaticky pohlédne na prázdné místo vedle sebe, kde obvykle spával její muž Daniel, potom se rozeběhne do dceřina pokoje. Zoufalý jekot jí rezonuje v uších.

„Rosie, ty jsi mě vyděsila,“ zalapá po dechu. Zkřížené paže si přitiskne k hrudi a snaží se vzpamatovat z vlastního děsivého snu. „Žádní lvi tu nejsou a prsty u nohou máš všechny, broučku.“

Kayla sevře Rosie do náručí a něžně odhrne dceři zpocené pramínky zrzavých vlasů z čela, touží přitom, aby i jí poklesla hladina adrenalinu a přestalo jí bušit srdce. Vracející se noční můra je u pětileté Rosie novinkou, imaginární lvi, kteří jí ukusují prsty u nohou, se teď objevují téměř denně a všichni začínají trpět nedostatkem spánku. Tedy „všichni“ v tomto případě znamená Kayla. Daniel spí jako zabitý, ať už si ustele v pokoji pro hosty, nebo ne. A tak Kayla drží malé tělíčko Rosie v náručí, něžně ji kolébá a doufá, že dívenka znovu usne, tentokrát bez zlých snů. Sama by si přála totéž, ale to se jí zřídkakdy splní. Po většinu nocí ji pronásledují hororové představy smrti jejích rodičů. Ošklivé sny mají s dcerou společné, stejně jako ohnivě rudé vlasy.

Něžně dcerku znovu přikryje a políbí ji na čelo. Potom se po špičkách vytratí z jejího pokoje, jen silou vůle přemůže nutkání zůstat u ní až do rozednění.

Přes zábradlí v chodbě je přehozený Danielův kabát. Kayla ho ani neslyšela v noci přijít, takovou má pracovní dobu. Jeho náročná práce, vedení oddělení vražd v západním Londýně, je v ostrém kontrastu s Kayliným světem článků o jídle, televizních gastronomických show a oslnivého, byť nuceného veselí. Neví, jak manžel dokáže každodenní hrůzy, kterými se zabývá, oddělit od běžného života, nicméně on se jí v podstatě nikdy nesvěřil, jak moc se to podepisuje na jeho duševním zdraví. A v tom právě spočívá jejich problém – už dlouho spolu téměř nemluví, existují vedle sebe spíš jako dva známí nebo spolubydlící než jako dva milenci. Častěji mluví s její asistentkou než s ní.

Kayla zvedne jeho sako. Mateřství a do toho zvládání náročné profese narušilo její životní rovnováhu a jejich manželství tím utrpělo možná až nenapravitelnou újmu. Kayla v sobě i přesto živí naději, že by se jim ještě mohlo povést opravit znovu to, co se nezadržitelně rozpadá.

Odnáší Danielův kabát dolů, aby ho pověsila pod schody. Když se chystá zavřít dveře od šatní skříně, ucítí závan parfému, který nepoznává. Srdce se jí prudce rozbuší. Popadne Danielův kabát z ramínka a přitiskne si ho k nosu, snaží se nasát co nejvíce té vůně a přiřadit ji k něčemu známému. Ale nedaří se jí to. Zběsile mu začne vyprazdňovat kapsy, prohrabává se v nich ve snaze najít důkaz. A opravdu po chvíli objeví účtenku ze včerejší večeře. Tvrdil jí přece, že byl v práci. Chvíli studuje ten malý útržek papíru, který svírá v třesoucích se dlaních. Jedná se o účet za dva z luxusní restaurace ve čtvrti Mayfair. Předražený, zbytečně okázalý podnik. Zjevně chtěl na někoho zapůsobit.

Pomalu vystoupá vzhůru po schodech a s každým krokem se jí oči čím dál víc plní slzami. Dýchá krátce a přerývaně. Tělo jí zaplaví bolestné poznání, že tohle je zřejmě opravdový konec. Dopotácí se přes odpočívadlo k pokoji pro hosty, položí ruku na dveře a škvírou nakoukne dovnitř. Přece by si nezačal něco nového dřív, než ukončí jejich manželství – z úcty k ní i k Rosie. Pozoruje svého spícího manžela a vzápětí se jí hlava zatočí závratí.

Jediné, co v místnosti cítí, je ten cizí parfém.

Kapitola 1

Maria

SOUČASNOST, DUBEN

Ten pohled mě nepřestává překvapovat ani po deseti letech, co jsem zpátky v Řecku. Neustále se měnící obraz moře, který je zároveň uklidňujícím způsobem stále stejný. S očima upřenýma k horizontu vstřebávám všechny barvy a tvary moře, jako kdyby byly stvořeny jen pro mě. Něžné šplouchání vody, jemné šumění olivovníků a zdánlivě nekonečná, blankytně modrá obloha. Každodenní výjev z pohlednice, říše snů, můj domov.

Slunce mě probudilo s rozbřeskem, když se svými paprsky vplížilo přes podlahu až do mé postele. Je to naprostý kontrast s mým životem na Manhattanu, kde by mě patrně ve čtyři ráno vytrhlo ze snu skřípání a vrzání popelářského vozu před domem. Po návratu do rodné obce jsem měla pocit, jako bych vklouzla zpět do zapomenuté a místy potrhané kůže. Konečně zase vím, kdo jsem, nebloumám anonymním velkoměstem.

Roztržitě vytrhávám plevel z květináčů na terase a jen neochotně u toho odvracím pohled od úžasného výhledu na moře. Břidlicové květináče přetékají delikátně stříbřitými a výrazně zelenými sukulenty. Svými masitými výhonky se natahují k slunci a jejich naducané listy připomínají široké sukně balerín. Vychutnávám si okolní klid, zhluboka vdechuju svěží slaný vzduch a dovoluji molekulám vůní a chutí útočit na mé smysly, kterými se nechám vést vpřed.

Příští týden se rozběhne první letošní turnus mé školy vaření, který zároveň znamená začátek maratonu směřujícího k podzimu. Když člověk žije z cestovního ruchu, jak je to v Petalidi běžné, znamená to, že duben se záhy téměř nepozorovaně přehoupne do léta a nekonečný seznam povinností roste ruku v ruce s prodlužujícími se stíny. Město zaplaví dovolenkáři a člověk se nebude moci nadechnout, dokud se večery nezačnou zase ochlazovat a horečnatý žár neustoupí úlevnému poklidu.

Mám pocit, že od mého návratu do Petalidi, ke kterému došlo před deseti lety, ubíhá čas v mém přímořském útočišti čím dál rychleji. Rozhodnutí opustit Ameriku bylo překvapivě snadné, tolik věcí tehdy dospělo do svého konce. Moje manželství se rozpadlo a kariéra stagnovala, za obojí tak trochu mohla moje nehoda. Bez dětí, které by na mně byly závislé, stačilo jen zavřít dveře mé restaurace i New Yorku a bez výčitek otočit klíčem.

Zastavím se u toaletního stolku a zasunu fotku rodičů zpátky pod rám zrcadla. Nejspíš ji na zem shodil průvan. Zadívám se na jejich usměvavé tváře zamrzlé v čase. Otcova smrt mnou otřásla a vzbudila ve mně myšlenky na vlastní smrtelnost. Aspoň že zůstává dál v mých vzpomínkách, které mi poskytují velkou útěchu. Když zemřel, plakala jsem nad koncem svého dětství, ačkoli mi
už bylo přes čtyřicet, truchlila jsem nad všemi svými ztrátami, byla jsem zaskočená tím množstvím loučení, která mě v poslední době překvapila. Nebyla jsem připravená na to, jak hluboký bude můj zármutek, nečekala jsem, že mě jeho odchod tolik zasáhne. To on mě povzbuzoval, abych opustila Petalidi a odjela za svými sny do Ameriky. Poslechla jsem a za pětadvacet let, které jsem tam strávila, jsem toho dosáhla víc, než se mi kdy snilo. Do chvíle, než se celý můj život zhroutil, jsem měla pocit, že se mi splnila snad všechna přání.

Teprve teď, když mi je třiapadesát, jsem konečně sama sebou. Poprvé za neuvěřitelně dlouhou dobu také s jistotou vím, že jsem tam, kde mám být. Problémem jsou všichni ostatní v naší vesnici. Jenže tohle je můj domov. Nenechám se vyštvat z rodného města jen proto, že jsem jiná. Bylo to stejné, když jsem byla ještě dítě, a tuším, že ani v budoucnu se to nezmění.

Stáhnu si dlouhé, sluncem vyšisované vlasy do ohonu, pohled na odhalený krk mi připomene zázrak mého přežití. Nevratně porušená kůže je věčnou památkou na ten strašlivý den. Odlišuje mě od ostatních. Mohla jsem se propadnout do deprese, uzavřít se před světem do polámané ulity a užírat se sebenenávistí kvůli ztracené kráse. Pro mého bývalého manžela jsem se stala natolik odpudivou, že mě opustil. Já se však snažím přijmout své stáří i se všemi klikatými liniemi mého zohyzdění. Jsem jedinečná. Tvar mých jizev připomíná neuměle nakreslenou mapu Ameriky. Můj vlastní atlas. Skvrny znázorňující prostor mezi Aljaškou a Brazílií. Jsem zdeformovaná, navěky znetvořená, ale stále jsem to já. Hlavně před sebou vidím jinou, možná i o kousek lepší verzi svého já – i přes můj současný vzhled.

V kanceláři v přízemí si znovu ověřím, zda nové účastnice mého kuchařského kurzu nemají nějaká dietní omezení. Kayla Mossová je slavná autorka článků o jídle a známá televizní osobnost, Alessandra Rossiová je šperkařka z Říma. Obě přijedou těsně před Velikonocemi, nejkouzelnějším svátkem, který v Řecku máme. Znám Kaylu z bulvárních časopisů a taky sleduju její televizní show. Kdyby o mém podniku napsala dobrou recenzi, mohlo by mi to hodně pomoct. Jsem zvědavá, jaká ve skutečnosti je. Příjezd celebrity do Petalidi způsobí rozruch, až se to rozkřikne mezi lidmi, což se nevyhnutelně stane. Když člověk žije na maloměstě, občas si připadá izolovaný – jako zlatá rybka v akváriu. Kayla by mohla dát aspoň všem zvědavcům důvod přesunout svou pozornost od mé osoby k někomu jinému. Pár známých tváří už mou školou vaření prošlo – méně významní členové královských rodin, herci, influenceři. Pomohli mi zviditelnit tuhle malou vesničku na mapě a díky tomu i přilákat další klienty, kteří se přijeli prostřednictvím vaření uzdravit.

Vedle nezbytných písemností mám v kanceláři uložené i pohledy a vzkazy od bývalých účastnic kurzu, které mi děkují za to, jak se jejich životy po pobytu v Petalidi změnily. Neubráním se úsměvu. To, že jsem díky své škole vaření dokázala někomu nasměrovat osud, je pro mě největší odměnou. Některé mé přijíždějící klientky jsou docela ztracené, často na rozcestí, bezcílně a nerozhodně tápající po stezkách života, jiné před něčím nebo někým utíkají a v tomto magickém koutu Řecka hledají novou perspektivu. Zdá se, že nikdo nepřijíždí jen kvůli novým receptům. Tvůrčí proces vaření je často motivuje k nalézání odpovědí na vlastní problémy, které se postupem času začnou vynořovat z hlubin jejich podvědomí a stoupat na povrch. Stejně jako stoupá těsto koláče svatého Fanoúria, když ho strčíte do trouby.

„Kaliméra, mamá,“ pronesu poté, co jsem s kávou v ruce zaklepala na dveře matčiny přístavby. Moje máma Eleni žije v samostatném křídle, které je dostatečně oddělené od hlavní budovy, aby jí dávalo pocit nezávislosti a mně jakýsi pokus o vymezení vlastního prostoru.

„Kaliméra, ángelé mou,“ odpoví a nazývá mě přitom andělem, ačkoli mi je jasné, že si ve skutečnosti myslí, že na sobě nosím cejch ďábla. Ostatně stejný názor má většina lidí, co tu žijí. Občas se mi stane, že mamá přistihnu, jak se při pohledu na můj zjizvený krk tajně křižuje. Věří, že je to pro mě zasloužený trest za to, že jsem si „zahrávala s duchy“ – to se dělo ještě v době mého dětství, kdy jsem byla obdařená schopností předvídat. Tato schopnost mě však už dávno opustila. Odchod manžela se na mně podepsal a magické dovednosti téměř ustaly. Například to, že jsem jako dítě stejně zřetelně jako živé vídala i mrtvé, kteří po své smrti dosud nepřešli na druhou stranu, čímž jsem mezi lidmi v Petalidi vzbuzovala hrůzu. Nechápu, proč to někoho tak děsí. Duchové nemají v úmyslu nikomu ubližovat, chtějí jen dohlédnout na své milované, než budou povoláni k odpočinku. Jenže teď mě opustila i tahle schopnost – zřejmě další důsledek všeho, co se v New Yorku pokazilo.

Když jsem vyrůstala, nikdy jsem mezi ostatní nezapadala. Nemohla jsem se dočkat, až dospěju a budu odtud moct konečně zmizet. Ironií je, že když se mi to později vyplnilo, nemohla jsem se dočkat, až se sem zase jednoho dne vrátím. Změnila jsem se, což se bohužel nedá říct o postojích těch, co v Petalidi žijí dál. Ve vesnici mi říkají „Mélissa“, což znamená včela. Není to myšleno jako dobrácké přízvisko, ale coby výsměch mé vášni. Včely, které chovám, jsou mými nejvěrnějšími společnicemi. Ty mne totiž nesoudí ani nediskriminují.

Zatímco pokládám na matčin konferenční stolek kousek čerstvě upečené baklavy, vybavuju si modlitbu, kterou jsem potichu odříkávala, když jsem kladla tenké plátky filo těsta na sebe a zakapávala je medem ze svých úlů: „Prosím, ať mi je matka oporou v mých rozhodnutích a ať mě nechá žít můj život.“

Doufala jsem, že má prosba bude vyslyšena, a příliš jsem nepřemýšlela o tom, zda ji pronáším k Bohu či ke svému mrtvému otci.

Máma má plný klín květin a zelených bylin, pustila se očividně do výzdoby u příležitosti nadcházejících týdenních oslav řeckých pravoslavných Velikonoc. Proplétá květiny různých barev i velikostí s voňavými bylinami, kopřivami a divokým česnekem, aby zahnala zlé duchy. Do každé květinové dekorace potom přidá fíky a granátová jablka a jako každý rok doprovodí svou činnost slovy: „Ve jménu plodnosti a prosperity,“ a se smutným výrazem ve tváři se zadívá na mé břicho.

Otevřu dveře na terasu, abych dovnitř pustila teplý jarní vzduch. Už jsem se se svým bezdětným stavem smířila, matka však kvůli mně nepřestává truchlit.

„Víš, že si necháváš život proklouznout mezi prsty, Mario. Zůstaneš na ocet jako nějaká stará panna,“ varuje mě mamá a hrozí mi u toho pokřiveným prstem. „A taky nechápu, proč nemůžeš pracovat radši někde v taverně. Chováš se spíš jako Američanka než Řekyně, když zastáváš tolik různých činností, ale kvůli čemu? Kdybys byla vdaná, starala by ses o domácnost a manžela, ne jenom o sebe a o mě.“

Povzdechnu si, když matka spustí tuhle každodenní tirádu.

„Kdy se konečně hodláš zase vdát, ángelé mou? Pořád čekám a čekám a o svatbě nepadne ani slovo. Ve svém věku si už nemůžeš moc vybírat, obzvlášť s tím…“ Zvedne oči od klína a nemilosrdným pohledem mi přejede přes krk, z jednoho konce na druhý, z Bostonu až do Maine.

Tohle ortodoxní nutkání každého oženit nebo vdát, zařadit všechny lidi do úhledných škatulek provdaných, ovdovělých či bezdětných, mě naprosto vyčerpává. Připadá mi, že se každý den musím s mamá kvůli něčemu dohadovat. Ať už je to omáčka, kterou by svedla lépe než já, její marné bědování nad tím, že jsem jí nedala vnoučata, nebo to, že zůstávám rozvedená a bez partnera, vždycky si důvod k lamentování najde. Toužím po dnu, kdy mě má vlastní mamá konečně přijme takovou, jaká jsem, ale k tomu asi jen tak nedojde. Přesto vím, že mě má ráda… svým osobitým způsobem.

Skloním se a políbím ji na tvář, na oplátku mi třikrát něžně plivne do vlasů – pfuj, pfuj, pfuj –, aby zahnala zlé duchy, kteří tu podle ní číhají a ohrožují mě. Já o nich nevím, protože teď už žádné duchy nevidím. Sluneční paprsky políbí matčiny stříbřité šediny, které jsou v ostrém kontrastu s jejími tmavými vdovskými šaty, jimiž dává na odiv svůj neutuchající smutek. Napadne mě, jestli se ten cyklus smutku někdy uzavře, než se přivalí nová vlna, jako když moře s přílivem znovu zaplaví souš. Pohlédnu k pietnímu oltářku na příborníku. Vedle fotografií mého zesnulého otce je zapálená svíčka. Připomínka ztracené lásky visí ve vzduchu jako přízračný přelud.

Vyjdu ven na žhavé slunce a nedokážu odolat magnetické přitažlivosti vody, zatímco mi v hlavě stále zní matčino naléhání ohledně svatby. Ztracená v myšlenkách kráčím olivovým hájem a ovocným sadem a v duchu rekapituluju svá rozhodnutí, která mě dovedla až do tohoto bodu. K tomu, abych měla pocit, že doopravdy žiju, žádného muže nepotřebuju. Pokud se někdo objeví, možná bych mu dokázala otevřít srdce, sdílet s ním své úspěchy… Ale potřebuju lásku k životu? Nikoli. Chci ji? To už je jiná otázka. Přiznávám, že jsem svůj sen o lásce dávno vzdala, přesto se mi čas od času zasteskne po něžných dotecích, chci znovu cítit bříška prstů, jak obkreslují mou zjizvenou kůži od brady až dolů, aby vzápětí mučivě zůstaly stát v oceánu, zatímco já bych umírala touhou nechat je putovat až do Antarktidy.

Voňavé citrony na mých stromech jsou už zralé, pár jich utrhnu a vdechnu jejich pronikavou vůni. Vzrušením mi naskočí husí kůže a se závanem lehkého větru ke mně dolehne i hlasité bzučení včel. Vím přesně, co s citrony udělám – jejich kůru nastrouhám do sušenek, které ještě dnes dopoledne upeču. Kdykoli se mi dostane do ruky nějaká potravina, ať už je to ovoce nebo zelenina, ryba či drůbež, okamžitě mi hlavou bleskne nápad, co si s ní počnu, jako kdyby mi sama ta surovina radila, jak ji využít. Podobné je to ve chvíli, kdy se mám s někým setkat, najednou s jistotou vím, jaké chutě s daným člověkem souzní. Tak se teď totiž projevuje můj dar. Už nevidím do budoucnosti ani se nemůžu setkávat s mrtvými, jako kdyby mě můj manžel svým odchodem o tyto neobvyklé schopnosti připravil a nechal mi jen tu jedinou. Jako kdyby mě spolu s láskou, která s jeho odchodem vyprchala z mého srdce, opustili i duchové.

Až tady jsem zjistila, že umím léčit jídlem, že jsem prostřednictvím svého kulinářského umění schopná uzdravovat a napravovat pochroumané emoce, instinktivně vybírat ty pravé příchutě, kterými dokážu odemykat cizí srdce. Moje klientky přijíždějí do Petalidi, aby se naučily vařit, podvědomě však hledají povzbuzení, odvahu uzavřít minulost a nalézt řešení. Prostřednictvím mých pokrmů objevují to, po čem už dlouho pátrají. Celé je to krásné, magické a hlavně moje.

Kráčím přes trávník, abych sklidila trochu medu od svých včel, v kapse zástěry nesu dvě prázdné sklenice. Tito roztomilí živočichové jsou mou velkou vášní, konejší mě svým bzukotem, zatímco neúnavně pracují na výrobě zlatého nektaru, vzácného platidla bohů. Pozoruju tu hustou kapalinu, jak po uvolnění speciálního kohoutu vytéká přímo do sklenice, každá krůpěj je plná sladké a lepkavé dobroty, ozvláštněná vždy jedinečnou příchutí – tymiánu, oregana či levandule. Lidskou rukou nedotčený kouzelný výtvor přírody.

Zarazím se, když spatřím hromádku kamenů ve tvaru kříže.

Dnešní varovné znamení, kterým se mi někdo ze vsi snaží nahnat strach. Někdy jsou tyto symboly vytvořené z větviček a látky, z kousků mořského skla či nalezeného motouzu, občas znázorňují mati – oko ďábla. Jeho posláním však není mě ochránit. Má mě upozornit, že mě sledují a že tu nejsem žádaná. Moji nepřátelé se skrývají pod rouškou anonymity a mají na mě spadeno, protože jsem v jejich očích jiná. První varovné symboly se začaly objevovat už před pár týdny a přiznávám, že se trochu bojím. Kříž rozkopnu a potom posbírám kameny a odnesu je zpátky na pláž nedaleko mé zahrady, vědomím toho, že si mě někdo bere stále na mušku, se mi zrychlí tep.

Zadívám se přes hladinu moře do dálky, na výběžek poloostrova Mani, který ohraničuje zátoku. Jeho povrch zdobí kamenné věže jako připomínka sousedských svárů z dob dávno minulých, kdy výška staveb symbolizovala převahu nad okolím. Ozvěna násilných okamžiků obtisknutá do krajiny, atmosféra nabitá lidskou krutostí, která tu rezonuje dodnes. Někdo z naší vsi mi přeje něco zlého. V kapse mi zavibruje mobil. Přichází zpráva od „nich“, mých zbabělých trýznitelů, jako kdyby mě zdálky pozorovali, jak rozebírám oblázkový kříž:

Nepatříš sem. Jsi služebnicí ďábla.

Zmiz, nebo uvidíš.

Vzdychnu a cítím, jak se mi proti mé vůli v záchvatu zoufalství roztřesou nohy. Přála bych si vědět, kdo mě natolik nenávidí, že mě musí tímhle způsobem drásat, ale kandidátů je víc. Zprávy započaly občasnými varováními, která doprovázely podivné výtvory blízko mých úlů, v posledních týdnech se však kamenné kupy u úlů objevují stále častěji. Myslela jsem si, že jsem si užila už dost bolesti, která mě ostatně přivedla zpátky do mého rodiště, kde jsem si konečně splnila svůj sen a založila školu vaření. Zdá se však, že život mi nachystal víc lekcí, ze kterých bych se měla poučit.

Chápu to, ale i tak se v nejzazším zákoutí duše modlím, abych dokázala pochopit, proč se musím v tak pokročilém věku potýkat s dalším trápením.

Včela medonosná letí svou vlastní cestou, usedá na každý živý plot, než najde tu správnou rostlinu. Flóra a fauna, voňavé bylinky ji pohánějí a živí ji při její neúnavné práci. Sviští podél pobřeží ve snaze najít tu nejsladší pochoutku, přibližuje se až nebezpečně blízko k vodě, pracuje v tandemu s větrem, nerušeně si pobroukává a prozpěvuje píseň, kterou vzdává hold všem živlům. Všímá si všeho a všech. Nikdo neunikne pozornosti jejích pěti očí.

Kapitola 2

Maria

Následujícího dne se vydávám po promenádě vedoucí podél kamenité pláže pod mou zahradou do centra vsi. Předchází mě vůně čerstvě upečených citronových sušenek, zatímco vítr mi zezadu čechrá vlasy a nadouvá šaty. Hory na opačné straně zálivu se v zajetí své liduprázdnoty tetelí horkým vzduchem, dusno je s postupujícím dnem stále větší.

Mířím na setkání velikonočního výboru, kde si rozdělíme role na sváteční víkend. Vím, že sušenkami, které nesu, vzbudím nelibost mezi ortodoxními věřícími, kteří stále drží přísný předvelikonoční půst, avšak dráždím je už dost svou pouhou přítomností, takže klidně můžu ještě trochu přilít do ohně jejich znechucení.

„Já sas, otče Kyriakidisi,“ pozdravím starého venkovského kněze, který mě zná celý můj život. Křtil mě, přijal mě mezi své ovečky a zatím nejevil žádné známky lítosti. Alespoň doposud.

Kostel svatého Mikuláše neboli Agios Nikolaos se blyští na slunci. Vysoká věž se zvonicí doslova září bělobou a její terakotová střecha hází temně oranžové odlesky. Na okolním zeleném prostranství je rušno. Místní obyvatelé se chystají na oslavy, které koncem týdne vyvrcholí, vytahují na stožáry řecké vlajky a kmeny stromů obmotávají pestrobarevnými pentlemi.

„Podívejme se, já sou, buď pozdravena, Mario. Jsou teprve Velikonoce, a přitom to vypadá, jako kdyby už začalo léto.“

„Já vím, to horko je šílené. Díky bohu za klimatizaci!“

Kněz mi věnuje křivý úsměv. „Děkuju Bohu za spoustu věcí, ale klimatizaci jsem ve svých dnešních modlitbách ještě nezmínil.“

Dobrosrdečně si mě dobírá, patří k hrstce místních lidí, kterým tu očividně nevadím. Člověk by řekl, že když se mnou může mluvit kněz a nenarostou mu přitom rohy ani se mu nohy nepřemění v kopyta, mohlo by to inspirovat i ostatní, aby přestali věřit pověrám.

„Jestli si najdete chvilku, pošlete tomu nahoru i moje poděkování, prosím! Klimatizace mě zachraňuje každý den. A vy víte, že zachraňovat potřebuju pořád,“ dodám, a když se rozhlédnu kolem sebe, zachytím pár zkoumavých pohledů od starších žen, které mě považují za čarodějnici. „Mimochodem, nesu pár sušenek, aby si všichni ti, co mi házejí klacky pod nohy, trochu osladili život. Je v nich ale mléko, i když je pořád půst. Myslíte, že kvůli tomu přijdu do pekla?“

„Mario, ty schválně provokuješ, skoro jako by sis přála, aby tě ostatní mezi sebe nikdy nepřijali.“ Bílý plnovous otce Kyriakidise sebou pobaveně cuká, zatímco nacházíme úlevu ve stínu pod sloupy kostela.

„Vidíte, a v tom se mýlíte, otče. Vím, že někteří budou pohoršení, ale všichni nejsou tak zbožní, jak tvrdí. Nedodržují půst, i když to prohlašují. Večerní vítr ke mně donesl vůni pečeného masa. Věříte snad tomu, že jedí jen krevety saganaki a chobotnice, jak jim ukládají pravidla půstu? Já si to rozhodně nemyslím.“

„Za všechna léta, co tě znám, Mario, stále zpochybňuješ a pokoušíš hranice víry – tím, co říkáš, co vidíš a co víš. Já tě za to nesoudím ani o tobě nepochybuju, ale ostatní…? Proč si nechceš aspoň trochu usnadnit život?“

Chvíli přemýšlím o jeho slovech. Život není snadný, o tom už mě dostatečně poučily mé vlastní zkušenosti. Otec Kyriakidis je jeden z mála lidí, který rozuměl tomu, že vidím duchy, když jsem byla malá. Nechal mě, abych mu své zážitky vyprávěla, s pochopením mi naslouchal a dobromyslně pokyvoval, když jsem mu líčila, kdo všechno mě navštívil. Byla jsem schopná naprosto nevysvětlitelně pojmenovat a fyzicky popsat příbuzné, kteří odešli z tohoto světa před desítkami let. Mnozí to přičítali tomu, že jsem trávila spoustu času na hřbitově, a prohlašovali, že jsem si zapamatovala rodinný rodokmen a dokážu ho na požádání přeříkat. Jiní mě obviňovali z toho, že jsem malá drbna, která tajně naslouchá dospělým, a všude, kde se ocitne, sbírá informace.

Už je to dlouhá doba, co se mi naposledy někdo zjevil. Stýská se mi po těch mlžných postavách. Vždycky mi připadalo divné, že moje schopnost zmizela ruku v ruce s odchodem manžela, jako kdybych o svůj dar přišla ve stejné chvíli, kdy z mého srdce vymizela veškerá láska. Teď jsou to však včely a okouzlení z rodné země, co mi dává největší inspiraci, a zůstal mi dar velké intuice, co se týče chutí. Především však nevidím nejmenší důvod se stále před někým ospravedlňovat nebo se někomu zpovídat. Ostatní nevědí, že mé vize ustaly, ale to by na jejich postoji stejně nic nezměnilo. Jsem v každém ohledu poskvrněná, dost na to, aby si někdo dal tu práci a nechával mi u úlů své každodenní výhrůžné vzkazy. Dnes mě tam čekalo ďáblovo oko vytvořené z listí a větviček, posléze mi přišla zpráva do mobilu s vcelku jednoznačnou výzvou:

Nejvyšší čas odjet, Mario.

Nikdo tě tu nechce.

Nikam to nehlásím; připadá mi to zbytečné. Co by s tím policisté mohli asi tak dělat? Jenom bych tím vyvolala další problémy a riskovala, že se ještě víc vyloučím ze společnosti, když na sebe strhávám tímto způsobem pozornost. Přiznávám však, že jsem vystrašená. Je vidět, jak jsem sama. Dokonce i moje nejlepší kamarádka z dětství se mi vyhýbá. Bývaly jsme s Athenou nerozlučná dvojka, dokud jí nedošlo, že je příliš hezká a oblíbená, než aby se zahazovala s místní podivínkou. Přestala se se mnou bavit, když nám bylo jedenáct, a ze mě se stal ještě větší vyděděnec. Její bývalý manžel Leonidas, další spolužák, se kterým jsem si v dětství rozuměla, se před měsícem údajně taky vrátil do naší vesnice, alespoň to tvrdí moje matka. Neviděli jsme se desítky let, od té doby, co… Při té vzpomínce se zachvěju.

Ve škole byly do Leonida zamilované všechny dívky, já jsem se občas zkoušela jen tak z legrace podepsat jeho příjmením, Balafoutisová. Byl výjimečně hezký, na svůj věk vysoký a silný, ve svém vývoji zcela přeskočil baculaté období, se kterým jsme se všichni ostatní potýkali. Pamatuju si, jak jsem obdivovala barvu jeho pleti – stačilo mu jednou vyjít na sluníčko a hned byl oříškově hnědý. Měl přirozené charisma a byl zkrátka neodolatelný. Opakovaně jsem se pokoušela zachytit ten oříškový odstín v barvě svých sušenek, ale nikdy se mi to pořádně nepodařilo. Vyměňovali jsme si kradmé pohledy přes učebnice, ale nenašla jsem odvahu ho před ostatními oslovit. Myslím, že se držel stranou, protože nechtěl riskovat, že se před zbytkem třídy znemožní. Když jsme však byli mimo dosah nemilosrdných očí našich spolužáků, sedávali jsme spolu na otcově louce mezi kozami a lučním kvítím a v té chvíli jsme byli nerozluční.

Žili jsme ve své tajné bublině. V době našeho dětství měli jeho rodiče dům hned vedle našeho, kousek dál po promenádě. Leonidas byl u toho, když jsem se zamilovala do včel. Pozorovali jsme celé hodiny na louce, jak sbírají pyl, vymýšleli jsme pro ně různá jména a příběhy a s dětskou nevinností se jim chichotali. Vzpomínám si, jak jsem mu tvrdila, že jednoho dne budu včely chovat. Měla jsem tu vizi před očima v tak jasných obrysech, jako kdybych sledovala nějaký film. Byl mým snem nadšený a koupil mi k narozeninám knihu o úlech a o umění včelaření. Zajímalo by mě, jestli si to ještě pamatuje. Spíš ne. Jeho vzpomínky budou nejspíš zakalené tím, co se mezi námi posléze stalo. Od oné události jsem na té pláži nebyla. Schovává se tam v písku příliš mnoho duchů – především těch emocionálních.

Leonidas si musel po svém návratu do vsi bezesporu vyslechnout kruté posměšky na mou adresu, takže už jistě ví, že konečně chovám včely, kterými jsme jako děti byli tak fascinovaní, ale nejspíš mu to bude jedno. Už pro něj dávno nic neznamenám. Kromě otce Kyriakidise byl jediný, který mě nepovažoval za blázna a věřil mým vidinám. Jenže jeho srdce nakonec získala nejkrásnější dívka z naší třídy, Athena, a žili spolu v manželském svazku ještě před pár lety, kdy se rozvedli. Mají čtrnáctiletou dceru Zoe, která si mě prohlíží se stejnou podezřívavostí jako její matka. Je škoda, že si svým znechuceným výrazem obě hyzdí tak hezké tváře.

Když si uvědomím, že otec Kyriakidis na mě zírá a čeká na odpověď, vrátím se v myšlenkách do současnosti.

„Jak vidíte, otče, přišla jsem, abych pomohla s organizací velikonočních oslav. Jinak vedu poklidný a naplněný život. Nemůžu za to, co si ostatní o mně myslí a co o mně říkají. Teď bych se ale ráda na něco zeptala já vás. Jste si jistý, že si nedáte sušenku? Vím, že jsou vaše oblíbené…“

Otec se rozesměje, zavrtí hlavou a otevře dveře do kostela. Opojná vůně kadidla přehluší i vůni mých doma pečených sušenek.

Možná bych si to měla vyložit jako vzkaz od Boha, že ani já, ani mé sušenky nejsme dnes v kostele vítány.

* * *

Když byly konečně všechny úkoly související s velikonočními oslavami rozděleny, schůze skončila. Cítím v zádech pohledy všech přítomných, když s pozdravem odcházím. Moje trpělivá zdvořilost je pokoušena jejich malichernými urážkami. Obvyklé klevetnice, v čele s Athenou, trousí na mou adresu pod zástěrkou víry bezbožné poznámky. Ve svém popichování si neberou servítky – takovou úroveň by člověk čekal spíš ve školce než u dospělých žen –, ale já se snažím zůstat klidná a nepovyšovat se nad ně. Můj úkol na letošních oslavách bude jako obvykle upéct tradiční velikonoční pletence a já jsem si jistá (otče, odpusť), že to bude to nejlepší pečivo, jaké kdo jedl.

Cestou podél pobřeží domů učiním předsevzetí, že se od těch prostořekých klevetnic nenechám porazit, budu je jen litovat. Od dob svého dětství se nijak nerozvinuly, žijí pořád na svém malém písečku a chovají se ke mně v místě, které je mým domovem, jako k vetřelci. Už před nehodou jsem byla v jejich očích spřažená s ďáblem; síť jizev na mém krku jen potvrzuje jejich obavy. Já jsem si už na své zohyzdění zvykla, tak proč by nemohly i ony? Stejně jako moje matka přikládají tomuto zranění jakýsi temný smysl, namlouvají si, že je to prokletí za mé „bezbožné“ vidiny. Bojí se jíst to, co uvařím nebo upeču, avšak nedokážou odolat všem těm vůním. Patrně se potom někde v koutě kají a v duchu bičují za to, že podlehly pokušení. A já je dál ubíjím svou laskavostí a jídlem.

Jdu zkontrolovat včely, jako to dělám každý den při západu slunce. Jejich bzučení mě uklidňuje, přenáší mě do jejich malého hektického světa. Podnos se sušenkami leží vedle mě na trávníku. Většina je snědená, dvě skončily v mém žaludku. Ostatní k mému pobavení nenápadně kdosi uloupil z podnosu ve chvílích, kdy jsem se nedívala.

Opatrně otevřu první úl a vidím, že královna nakladla vajíčka tam, kam měla, mimo zavíčkované plásty s medem. Včely mě znají a pokračují ve své činnosti, zatímco já opatrně odstraňuji pavučiny. Zásoby medu jsou dostatečně velké pro jejich výživu i pro mé pečení. Na jaře je kolem úlů nejvíc práce. Musím zajistit, aby byly v dobrém stavu, kvůli letošní vlně veder je však nejdůležitější zajistit včelám stín. Převislá část stříšky je na jedné straně popraskaná a zvětralá po zimních bouřkách, v současných vedrech se prkna začínají kroutit. Budu se muset ráno zastavit v truhlárně a železářství a koupit vhodná prkna na opravu, jinak se mi včely upečou zaživa, jestli bude tohle počasí pokračovat. Kdybych o některý z rojů přišla, zničila bych tím léta své práce. Už jedno včelstvo přišlo o královnu a započal proces brutální selekce. Raději včely nebudu rušit, dokud opět nezavládne řád.

Sladké včelky, přeju vám hodně elánu do letu,

jsem vám neskonale vděčná, že jste tu.

i za úrodu medu s chutí tak slaďounce jemnou,

jediné, oč vás prosím, je, zůstaňte tu se mnou.

Odříkávám svou vymyšlenou básničku z dětství jako zaříkávadlo, zatímco vymetám těla mrtvých svinek ve snaze udržet pro včely čistý pracovní prostor, stejně jako drhnu svou kuchyň po náročné večeři. Nepotřebuju používat kouř, abych včely uklidnila, poznají mě po hlase, protože na ně mluvím každý den. Jsou to mé důvěrnice a okřídlené společnice.

V duchu si vybavím své dvě nové klientky, Kaylu a Alessandru, a povím o nich včelám. Zavřu oči a vnímám zvláštní mrazení v zádech, zatímco má mysl spojí Kaylu s vanilkou a k Alessandře připojí skořici. S úsměvem potvrdím výběr obou chutí a spokojeně kývnu směrem k úlům. Podle těchto příchutí sestavím týdenní jídelníček.

Náhle mi do tváře zavane vůně sušenek. Bzučení v úle zesílí a neviditelný prst mi přejede po krku. Ve vzduchu se mísí ostré aroma citronové kůry s opojně sladkou vůní medových plástů. Na jazyku ucítím štiplavou chuť zkysaného mléka a z paměti se mi vynoří zapomenutá vzpomínka, zatímco se ingredience poskládají do logické posloupnosti. Před očima mi probleskne obraz mého otce, jak mi podává u snídaně lžičku a nutí mě, abych ochutnala jogurt, který vyrobil z kozího mléka. Načechranou bílou hmotu v misce pokape zlatavým medem.

Okamžitě vím, co bych měla upéct na velikonoční neděli. Nepřinesu jenom obyčejný koláč. Na ten velký den, který se bude odvíjet ve znamení ukončení půstu, připravím něco mimořádného a výjimečného.

Rozezní se večerní zvony, které vyženou kočky mezi olivovníky, zatímco mně se v hlavě rodí recept, jako když alchymista míchá zázračný lektvar. Citronovo-medový koláč upečený z jogurtu, přelitý citrusovým sirupem a posypaný mandlovými lupínky. Přidřepnu si a neslyšně děkuju větru i svým včelám. Představuju si tu vůni a chuťové pohárky mě lehce šimrají, jak předvídám jejich reakci. Tomuhle koláči se nic jiného nevyrovná.

Kapitola 3

Kayla

Odjezd zAnglie za hluboké noci má své výhody. Kayla tak může nenápadně vyklouznout zložnice, aby láskyplně políbila Rosie na rozloučenou, dává si přitom pozor, aby ji nevzbudila, aaby se vyhnula Danielovi. VŘecku přistane vpoledne.

Malá obec Petalidi je plná úchvatných barev, třpytivé tyrkysové moře se potkává snekonečně modrou oblohou ateplý vzduch voní, jako kdyby ho někdo okořenil. Je ještě brzy, aby se šla přihlásit do Mariiny kuchyně, atak se rozhodne zabít čas zkoumáním místních pochutin. Bere to jako součást svého výzkumu. Potřebuje dělat cokoli, aby konečně utnula tu smyčku vhlavě, která jí stále dokola přehrává včerejší ošklivou hádku sDanielem, když ho obvinila znevěry. Ale ať se snaží sebevíc, vmyšlenkách se kní musí pořád vracet.

Včera připravovala oběd pro jejich příšerné sousedy, Eve aStephena Housebyovy. Potom pozorovala Daniela, jak si při jídle neustále pohrává smobilem, abyla doslova posedlá myšlenkou, ským si může pořád psát, zatímco se ona pasuje do role dokonalé hostitelky aodráží lascivní pohledy Stephena Housebyho. Tito sousedé jí konstantně otravují život aona si vyčítá, že si je kdy pustila tak blízko ktělu. Jenže nechce působit jako nafoukaná celebrita zvedlejšího domu. Když se sem Housebyovi nastěhovali, udělala vstřícný krok azorganizovala hrací odpoledne pro Rosie ajejich dcerku Milan, obě zhruba ve stejném věku, takže se znich staly kamarádky. Přátelství obou dívek podporovala hlavně Eve Housebyová, která se očividně snažila zachytit aspoň kousíček hvězdného prachu, jenž se kolem Kayly vznáší.

Když se po jídle jejich sousedi vrátili ksobě domů, Kayla uložila Rosie do postele apotom konfrontovala Daniela.

„Nechceš mi něco říct, Danny?“ zeptala se, ikdyž jí bylo jasné, že vzávislosti na jeho odpovědi možná nebude nikdy cesty zpět. Stejně už mu není schopná věřit ajejich manželství spěje kneodvratnému konci.

„Hmm… ani ne. Všechno je vpohodě,“ pronesl azasunul telefon pod polštář na pohovce vedle něj, čímž ještě posílil vztek, který vKayle bublal. „Jsi nejspíš podrážděná, protože tě zítra čeká cesta do Řecka.“

„Vím dobře, co mě čeká. Možná si myslíš, že jsem příliš zaneprázdněná na to, abych si všímala, co se mi děje před nosem, ale mýlíš se. Vidím ti až do žaludku. Teď bych chtěla od tebe slyšet jediné, ato, jestli hodláš ukončit naše manželství, anebo svůj mimomanželský vztah.“

Posadila se čelem kněmu adívala se, jak Daniel horečnatě dumá nad svými možnostmi – jestli jí má lhát, anebo jestli jí má říct pravdu, uníž si nebyla jistá, že ji chce doopravdy slyšet. To ticho se podobalo pomalé smrti. Jakýkoli zvuk by byl lepší než tohle zlověstné prázdno.

„Já… víš přece, že už nějakou dobu je to mezi námi složité. Stěmi tvými výkyvy nahoru adolů…“

„Na to jsem se tě neptala. Nechci poslouchat důvody, proč je se mnou těžké být. Chci slyšet, jestli od nás odcházíš, nebo ne,“ zasyčela Kayla avší silou se snažila nekřičet, aby Rosie neprobudila. „Jak dlouho to trvá? Znám ji?“

„Nevím, co říct, Kaylo. Promiň.“ Prohrábl si husté vlasy. „Pár měsíců… možná půl roku. Ne, neznáš ji.“

Bylo to jako kulka do břicha. Kayla nečekala, že její muž svůj poměr tak jednoduše přizná. Ve skutečnosti doufala, že se pokusí zapírat apřesvědčit ji, že je to jen její paranoidní falešná představa. Žít viluzi afantazii je jednodušší než žít vtvrdé realitě – ostatně to byla podstata její práce. Halit se do pozlátka hvězdné celebrity, za kterým mohla skrýt své pravé já isvé hrozivé tajemství.

„Jak jsi nám to mohl udělat, Danny? Jak jsi mohl? Klidně tady sedíš, díváš se, jak připravuju oběd pro ty příšerné sousedy, apřitom si stou svou tajně vyměňuješ esemesky, zatímco já tady vytvářím iluzi šťastné rodinky. Udělal jsi ze mě idiota apohřbil jsi život, který jsem pro nás vytvořila. Já rozhodně nehodlám hrát vnašem manželství druhé housle.“

„Takže je to samozřejmě zase celé otobě, že jo? Otvých knihách, televizních show adalší řadě toho zoufalého pořadu Domácí šéfkuchař. Tušíš vůbec, očem musím každý den mluvit? Otobě! Pořád jenom musím odpovídat na nekonečné dotazy ohledně své slavné ženy. Když stebou potřebuju něco probrat, musím se nejdřív objednat utvé zatracené asistentky! Akdyž přijdu domů, neptáš se mě, jaký jsem měl den, aco je horší, nejen že se neptáš, tebe to ani nezajímá. Je to vyčerpávající život. Jsem tak unavený… ztebe… ztoho všeho.“

„Ale peníze, které těžce vydělávám, ti očividně nevadí, že? Ty ti nevadí, zatímco já ano. Nemůžeš mít přece všechno, Danny.“

Právě vté chvíli se Kayla rozplakala, protože cítila, že poslední opora, díky které stojí pevně na zemi, se začíná hroutit. Vnávalu nevolnosti utekla do koupelny, sedla si na studenou mramorovou podlahu avzlykala nad vším, co ztrácí. Sen oideální rodině, po které tolik toužila akterou vmládí kvůli smrti rodičů nemohla mít, se pomalu rozplýval. Chtěla ji zajistit aspoň pro Rosie, vytvořit jí pevné zázemí pro idylické dětství. Ale neuspěla. Daniel je zklamal obě dvě.

Kayla se zachvěje. Vzpomínky jsou příliš zlé aona se silou vůle vrátí do své řecké přítomnosti avyžene si je zhlavy. Potom se zadívá na jednoduchý kamenný dům na pláži, připomíná spíš něčí domov než restauraci. Hypnotické šplouchání vln, které se tříští ovelké kameny, utlumí její emoce avnese do ní klid, zatímco se vědomě snaží potlačit myšlenky na svého nevěrného manžela. Taky ji trápí výčitky, že by měla být doma se svou dcerkou. Rosie je hybnou silou ženoucí ji vpřed, je její hlavní motivací toho, proč tak tvrdě pracuje. Nebylo to však právě její pracovní nasazení aambice, co zahnalo Daniela do postele cizí ženy? Asi se bude muset rozhodnout, do které zkategorií její kariéra ajídlo spadají – zda jsou pro ni pohromou, anebo dokonalou zábavou.

Zhluboka vdechne do plic tolik slaného vzduchu, kolik jen dokáže, apotlačí slzy, které se jí začnou drát do očí pokaždé, když jí hlavou probleskne obraz Daniela vnáručí cizí ženy, které nevidí do tváře. Její masochistické úvahy naštěstí přeruší pohledný číšník, který před ni súsměvem položí několik talířů sobjednaným jídlem. Pohlédne jí přitom dlouze do očí aKayle se rozbuší srdce. Zaskočená svou nečekanou fyzickou reakcí si zastrčí pramen zrzavých vlasů za ucho apřitáhne si kašmírový svetr blíž ktělu. Od chvíle, co se poznala sDanielem, vůči žádnému cizímu muži nic takového necítila, aokamžitě ji zaplaví vlna výčitek.

„Kalí órexi,“ pronese číšník as tímto řeckým přáním dobré chuti ji zanechá ustolu samotnou. Pozoruje ho, jak odchází, aobdivuje jeho sebevědomou chůzi. Očividně si je vědom svých kvalit. Jak úžasné musí být cítit se dobře ve vlastním těle, povzdychne si Kayla pro sebe. Potom od něj odtrhne oči apři pohledu na tu obrovskou porci jídla jí spadne brada. Řecký salát, tzatziki asardinky jsou vtakovém množství, že by se ztoho najedly nejméně čtyři osoby, možná šest. Polije ji horko as vědomím toho, že ji číšník pozoruje, si odloží svetr. Myslela si, že si objednala jen lehký oběd, teď už jí je ale jasné, že ji tu čeká takové gurmánské dobrodružství, jaké zatím ještě nezažila.

* * *

Kayla za sebou táhne po promenádě kufr na kolečkách anásleduje směrovky kproslulé Mariině kuchyni. Po pouhých deseti minutách strávených na žhnoucím slunci ji začala pálit ramena akape zní pot. Nečekala, že bude takové vedro. Zahlédne před sebou drobnou brunetku skošíkem zavěšeným na předloktí, jak trhá něco ze stromu. Vtrávě je usazeno několik dřevěných úlů ve tvaru domků, kolem jejichž stříšek poletují včely. Žena se otočí as úsměvem ji přivítá.

„Já sou! Vy jste Kayla? Já jsem Maria. Kalós irthes, vítejte umě doma.“

Mluví samerickým přízvukem, avšak rysy má typicky řecké, pomyslí si Kayla, zatímco si hostitelku prohlíží – lesklé hnědé vlasy protkané světlými prameny vyšisovanými od slunce apleť temně zlatavého odstínu máslových sušenek. Tedy až na dlouhý spálený pruh kůže na krku, který je téměř zářivě růžový. Kayla od něj rychle odvrátí zrak anasadí široký úsměv, aby nějak odčinila svou nemístnou zvědavost. Není slušné zírat na něčí postižení nebo vady na kráse.

„Moc ráda vás poznávám, Mario,“ řekne, položí tašku na zem apustí madlo od kufru. „Bože můj, máte dům na tak nádherném místě!“

Maria se zasměje aspolečně sKaylou se zahledí na rozlehlou plochu moře pod zahradou.

„Děkuju. Tenhle pohled mě nikdy neomrzí,“ souhlasí Maria adoslova září nefalšovanou pýchou. „Pojďte se ale schovat před sluníčkem, ať se mi tu nespálíte na škvarek.“

„Domácí limonáda – citrony jsou přímo odtud, zmých stromů. Ať vám chutná! Já mas!“