Copyright © František Kotleta, 2018, 2024

Cover illustration © Žaneta Kortusová, 2018, 2024

Cover art © Lukáš Tuma, 2018, 2024

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2018, 2024

ISBN 978-80-278-0002-5 (print)

ISBN 978-80-278-1467-1 (ePub)

ISBN 978-80-278-1468-8 (mobi)

ISBN 978-80-278-1469-5 (pdf)

Je po válkách, které nikdo nevyhrál. Většinu planety vymazaly výbuchy jaderných bomb a tam, kde lidé přežili, je situace stále horší – šíří se hlad, chaos, otrokářství a postapokalyptické kulty. V sutinách Prahy se dějí strašné věci, ale ti, kdo mají moc, netouží po změně. A už vůbec ne od člověka, který přináší pořádky starých časů. Navíc, když je to žena. S divokým tetováním na tváři a lidmi, kteří pro ni udělají cokoliv. A k tomu se blíží nejhorší zima od doby, kdy začala poslední válka.

„Nevím, čím se bude bojovat ve třetí světové válce, ale ve čtvrté to budou klacky a kameny.“

(Albert Einstein)

Vrána si pročísl zbývající vlasy na hlavě a zachrchlal. Pár vlasů mu zůstalo v ruce. Nervózně je setřepal z prstů a ruku si otřel do kalhot. Šlo o zachovalé džíny od Calvina Kleina, což byl jasný znak bohatství. Mohl si je odpustit, protože vzhledem k menšímu než malému množství zubů, které měl v puse, a stavu obličeje ho nemoc z ozáření brzy pošle pod kytičky. Džíny pak z něho v lepším případě stáhne někdo, komu se budou hodit. V horším shnijí s ním. Už na tomhle zatraceným světě stejně přesluhoval. Tomu chlapovi táhlo na šedesát. Lidi jako on byli v téhle době raritou.

„Na co myslíte?“ zeptal se mě.

„Že vás ty kalhoty přežijou,“ přiznala jsem.

Usmál se a pokrčil rameny.

„Pokud mě i s něma někdo ještě nerozstřílí. Tamta mrdka na mě třeba včera vytáhla kus železa a zkusila mi s ním rozbít hlavu,“ ukázal na šestnáctiletou holku, jejíž obličej se změnil v masu modrých oteklin. Viděla jenom na jedno oko. Druhé se skrývalo za krvavou krustou. Zbytek těla pokrývaly šrámy od biče a modřiny od bití tupým předmětem. Vránovy gorily na ni vzaly nejspíš pořádný čakan. Choulila se nahá na zemi a klepala se zimou. Někde pod těmi podlitinami měla otrockou značku, ale teď bych ji nejspíš nenašla ani s lupou.

Vrána vytáhl pistoli – CZ 75. Odřenou, ale dobře udržovanou. Ušklíbl se, namířil na dívku a vystřelil. Kulka jí proletěla kousek od levého stehna a zaryla se do země. Měla štěstí – o kousek dál se ještě nacházelo pár dlažebních kostek. Olovo by se od nich odrazilo a nejspíš by jej slízla. Zakňučela strachy, ale nepohnula se. Určitě ani nemohla, protože jí Vránovy gorily zlámaly nohy. Stály kolem ní tři – mladí kluci s obušky v rukou a puškami přes ramena. Za nimi se shlukl pěkný dav šmíráků.

„Je mladá, musí mít ještě slušnou cenu. Nechcete ji radši dát do bordelu?“ nadhodila jsem. Holka se na mě s nadějí podívala, Vrána ale zavrtěl hlavou.

„Tu už moji kluci rozmrdali tak, že by její kunda zvládla dvě železný trubky a furt by neměla dost,“ zachrchlal, jak se zasmál vlastnímu vtipu. Gorily ho následovaly a hned nato i přední řady čumilů, které ho nejspíš ani neslyšely, jen reagovaly na smích Vránovy ochranky. Lidé v Praze věděli, že když se směje Vrána, je dobré se k němu přidat.

Snažila jsem se udržet fazonu, ale šlo mi to zatraceně těžko. Nejraději bych mu na místě zlomila vaz. Toho chlapa jsem znala ještě z dob, kdy jsme s plukovníkem Michálkem provozovali Americkou kavárnu v Praze. Chodil k nám hrát karty, a i když šlo o tvrdého obchodníka s otroky a člověka, který vybíral výpalné v půlce Prahy, nikdy si vůči nám nic nedovolil. Nejspíš se Michálka bál kvůli starým časům.

Zrovna u jeho osoby bylo fascinující sledovat, jak válka a následný kolaps civilizace lidi proměnily. Tenhle chlap vydělal za mlada hromadu bitcoinů na internetu, kde fušoval do všeho od porna až po weby pro maminky. Na fotkách se nikdy neobjevoval bez své blonďaté manželky, tří dětí a labradora. Taky lifroval hromadu peněz na charitu, a jestli se nepletu, vystupoval i v jednom dobročinném klipu, kde v potu tváře sázel s malými černoušky stromy někde v Africe. Hladil je po hlavičkách a mluvil o lepším světě pro všechny. Teď ovládal otrokářskou stezku z Hamburku přes Prahu až do Říma. Všechna tři sanitní města válka ušetřila jaderného bombardování i konvenčních útoků. Co přišlo po ní, bylo ale mnohdy horší.

„Mně široký kundy nevadí. Vykoupím ji. Kolik chcete?“ nadhodila jsem ledabyle.

Vrána zase s úsměvem zachrchlal a zavrtěl hlavou.

„Můžete za to vy. Ti zoufalci slyší, co děláte v Brně. Myslíte si, že se zvěsti o Michálkově doktríně nedostaly přes Pustinu? Oni věří, že se věci změní, a to je pro ně to nejhorší, co je mohlo v životě potkat. Nemůžeme si dovolit být změkčilí jako vy,“ odvětil a namířil holce bouchačku mezi oči.

„Prodejte mi ji, kvůli starým časům,“ zavrčela jsem. Možná hlasitěji, než bylo záhodno, protože gorily se na mě nevraživě zamračily.

„Právě, že kvůli starým časům to neudělám. Nemůžeme si je dovolit. Dnes platí – nemáš respekt, nemáš nic,“ prohlásil a vpálil holce kulku mezi oči. Tolik k dočasnosti štěstí.

Lebka jí křupla a ven vycáklo něco krve a mozkomíšního moku. Část teplé krvavé kaše ohodila gorilám boty. Ani při tom nemrkly.

Vrána zachrchlal a vrátil pistoli zpátky do podpažního pouzdra.

„Jestli chcete obstát, vyserte se na starý časy. Buďte tvrdší než diamant, ostřejší než nože mejch chlapců a nelítostnější než já. Jinak se ta vaše utopie v Brně zhroutí jak domeček z karet. A to je poslední dobrá rada, kterou vám dávám,“ pronesl a vyrazil ke svým gorilám. Přitom znechuceně překročil dívčí tělo, ze kterého už vyprchal život. Ochranka ho obestoupila a prorazila mu cestu skrz náměstí pryč. S tím se pomalu začal rozpouštět i dav.

Opatrně jsem se otočila. Stála tam Jitřenka. Ruce svírala v pěst a z očí jí tekly slzy. Dívala se na dívku na ulici. Čumilové stáli a čuměli. Zábava skončila a o mrtvolu se nikdo starat nechtěl, dokud Vránovy gorily nezmizí. Za pár hodin ji nejspíš četníci naberou na káru a odvezou za město na kompost. Všechno je třeba zužitkovat.

„Proč jsi ho nezastavila?“ zeptala se, když jsem k ní přišla. Ukazováček levé ruky mi zapíchla do hrudníku. Vypadala jinak, než když jsem ji před pár měsíci potkala – vlasy ostříhané na krátko, na sobě vojenskou bundu ze skladu brněnské vojenské jednotky, stejně tak kalhoty i pevné vojenské boty. Nikdo by v ní nepoznal divokou, mezi které patřila, mezi nimiž se narodila a jako taková vnímala svět.

„Do zasedání si nemůžeme…,“ zkusila jsem jí to vysvětlit, ale její ukazováček se schoval do pěsti a tvrdě mě s ní praštila do bránice.

„Chráníme slabé. Říkala jsi to. Michálkova doktrína…,“ zhluboka se nadechovala a pravou rukou si pořád poklepávala po pouzdře s revolverem Ruger GP 141, který se jí houpal nízko u pasu. Sama jsem teď dva podobné kousky nosila – šlo ovšem o NV 34 Vaquero. Zbraně jsme získali nedávno díky dodávkám z Japonska. Bohužel jejich velikost byla dost omezená hlavně kvůli tomu průšvihu, který japonská armáda hasila v Číně.

„No tak, řekni něco…,“ zavrčela Jitřenka a bojovně na mě vystrčila bradu.

„Mlč,“ řekla jsem, ale v tu chvíli se ohnala, aby mi dala facku.

Zachytila jsem její ruku jen pár centimetrů od své tváře a zkroutila ji.

„Pořád jsem tvá náčelnice,“ zašeptala jsem, abych čumily, kteří se trousili pryč, nepřitáhla zpět k nové atrakci.

„Nechováš se tak,“ vyprskla Jitřenka.

Měla horkou hlavu. Chvílemi to bývalo zábavné, ale někdy, jako zrovna teď, strašně unavující. Druhou rukou jsem ji chytla za bradu a přitáhla si ji natěsno k obličeji.

„Všechno má svůj čas, musíme se chovat rozvážně,“ zašeptala jsem.

„Kecy,“ pronesla, ale v očích se jí objevily další slzy.

Políbila jsem ji. Bránila se, ústa pevně zavřená, ale pak jsem jí zmáčkla bradu a ona si nechala mým jazykem obkroužit ten svůj.

„Musíš mi věřit,“ řekla jsem a pustila sevření.

* * *

Stmívalo se – nejvyšší čas klidit se z pražských ulic. Poslední dobou byly neuvěřitelně přeplněné. Loňský i letošní rok přinesly zatraceně špatnou úrodu. Než většina plodin uzrála, shnila nebo se utopila v záplavách. Každý, kdo se dostal na loď nebo vor, prchl z Británie, která se kvůli hladomoru stala už prakticky neobyvatelnou. Navíc se uprchlíci tlačili i z východu. Zbývající měnitelé tam rozpoutali bratrovražednou válku. Kolony vyhladovělých a zoufalých Poláků, Ukrajinců, Rusů a dalších národů z Dálného východu mířily do střední Evropy ještě usilovněji než během poslední války. Ale teď už nebyl nikdo, kdo by jim mohl pomoci. Vítali je tu jenom otrokáři a kanibalové. Pražští četníci ztrojnásobili své řady, ale v noci se omezovali pouze na hlídání Centra, kde žili bohatí lidé, a vlastních strážnic.

A my jsme tu byli jenom tři. Větší skupinu mi radnice odmítla přijmout. Přes Pustinu, která se rozprostírala po dopadu jaderných hlavic mezi Brnem a Prahou, jsem projela s padesáti chlapy, ale nakonec do Prahy pustili jen nás dvě a Ryana. A ten se pořád ještě nevrátil z jednání s Landauerem.

Vyrazily jsme přes Tržiště. Nacházelo se na někdejším výstavním náměstí, kterému kdysi dominoval nádherný neogotický kostel, z jehož trosek se stalo jedno z míst obchodu s otroky. Bylo zaplavené lidmi. Vzduchem se nesla směs vůní z vařících hrnců a kotlů. Mnoho zdejších obyvatel si vydělávalo prodejem levného jídla. Když jsem žila v Praze, chodili jsme sem celkem pravidelně.

„Hej, tady mívala stánek paní Müllerová,“ udeřila jsem na hubeného chlápka, který kusem klacku míchal v hrnci něco, co mohla být kukuřičná kaše stejně dobře jako jeho zvratky zahuštěné blátem.

„A co má bejt?“ zavrčel.

Rozhlédla jsem se okolo, ale nikde jsem nepoznala jedinou známou tvář.

„Chcete žraso? Je v tom maso,“ řekl po chvíli chlápek unaveně. Vytáhl z hrnce kus klacku a nechal z něho kaši skápnout do hrnce.

„Mám hlad,“ pošeptala Jitřenka. Konečně něco jiného než nadávání.

„Hm,“ začichala jsem směrem k páře, která z kotle stoupala, a zeptala se: „Co je to za maso?“

„Prostě maso,“ pokrčil rameny muž.

Zavrtěla jsem hlavou a vyrazily jsme dál.

Jitřence hlasitě zakručelo v břiše.

„Říkala jsi, že v Praze je všechno lepší. Není,“ špitla.

Pokrčila jsem rameny a přidala do kroku. Prošly jsme kolem několika kotlíků a velkých hrnců, ale nic ve mně nevzbudilo zrovna velkou důvěru. Až nakonec u jednoduchého pultu stlučeného ze starých prken jsem ucítila celkem příjemnou vůni. Na ohništi tu bublalo něco průzračného a nepáchnoucího po zvratcích. Na pultu se pak válely různé kovové součástky a náboje. Vachrlatý stánek i hrnec strážila asi třináctiletá holka, která pod špinavými šaty skrývala velké těhotenské břicho. Na krku měla otrockou značku. Děvče se na mě podívalo, jako by zjišťovalo, jestli jsem hrozba, nebo zákazník.

„Co to je?“ rozhodla jsem se ji přesvědčit, že jsem nejspíš zákazník.

„Bramborová polívka s mrkví, houbama a petrželí. Maso tam není, nechci tam dávat…,“ ztišila hlas a rozhlédla se po okolí. Její pohled směřoval k chlápkovi, který se nedaleko dohadoval s vysokým tmavým mužem oblečeným v arabském stylu. Chlápek měl dobrých sto osmdesát centimetrů, na sobě dlouhý kožený kabát pobitý cvočky. Pod ním se v koženém pouzdře vyjímala brokovnice s upilovanou hlavní. Alespoň jsem to předpokládala, protože jinak by ji musel mít zasunutou hluboko ke kolenům. Hlavu měl vyholenou jako měnitelé, ale v ksichtě se mu nezračil ten jejich dementní úsměv.

„Jo, rozumím,“ ušklíbla jsem se. Z Prahy jsem byla nějaký ten pátek pryč, ale situace ve městě se o dost zhoršila. Za mých časů by tu nikdo z lidských mrtvol guláš nevařil. A to tohle město prošlo skoro vším. Poté, co bylo díky mezinárodním dohodám ušetřeno jaderných hlavic, zasáhla jej revoluce a občanská válka. Tahle vlna chaosu ale vypadala jako mnohem větší pohroma než cokoliv, co se stalo předtím.

„Dvě misky?“ zeptala se dívka a já jenom pokývala hlavou.

Velkou naběračkou zalovila na dně a do dřevěných misek nabrala slušnou dávku brambor a mrkve. Z kapsy šatů vytáhla dvě dřevěné lžičky a podala nám je. Sedly jsme si s Jitřenkou na špalky u pultu a pustily se do jídla. Vážně to bylo dobré, takže mi ani nevadilo, že během večeře padla tma, které jsem se tak děsila. Obchodníci mezitím zapálili ohně ve starých popelnicích, a lidí jako by na Tržišti ještě přibylo. Ven totiž vylezli i ti, kteří se přes den skrývali.

„Uprchlíci a otroci, co zdrhli svým pánům. Žijí v troskách a sbírají tam všechno, co by mohli prodat za řídkou polívku, aby přežili další den,“ vysvětlila nám dívka, když jsem se jí na to zeptala. Zrovna k nám totiž dorazil jeden vychrtlý chlápek v odrbaných hadrech, které držely pohromadě jenom díky několika drátům a rezavým kancelářským sponkám. Na pult vybalil celkem zachovalé matičky, šroubky a pár nábojů.

„Za tohle nic nedostaneš,“ řekla dívka a zakroutila hlavou.

„Prosím… alespoň brambor… nebo trochu vývaru…,“ zachrčel chlápek. Vypadal na padesát, ale vzhledem k tomu, jak žil, mu klidně mohlo být osmnáct.

„Nějakej problém?“ zavrčel plešoun. Za zády mu stál snědý muž. Zároveň s otázkou odhrnul cíp své dlouhé plátěné košile a položil pravačku na rukojeť mačety, která se mu houpala v závěsu u boku. Somrák sebou vystrašeně trhl.

„Všechno je v pohodě, jenom jsem tady kamaráda pozvala na polívku,“ pronesla jsem klidně.

Plešoun se do mě zabořil pohledem.

„A čím platíte? Úsměvem nebo touhle holčičkou?“ ušklíbl se na Jitřenku. Okamžitě jsem pravačkou chytla přítelkyni za rameno a pevně ji stiskla. Levačkou jsem vytáhla z kapsy pražský stříbrný tolar a položila ho na pult.

„My si přidáme a zbytek je pro obsluhu,“ dodala jsem a opatrně uvolnila sevření Jitřenky. Její ruka, kterou v návalu vzteku sahala po jednom z nožů ukrytých na těle, se vrátila k jídlu.

„Vy asi nemáte nouzi, co?“ ušklíbl se chlápek na stříbrňák a dodal: „Odkud jste?“

„Z Brna,“ odvětila jsem.

„Hm, tím se vše vysvětluje,“ odvětil a posadil se na jeden ze špalků vedle. Těhotná podala misku s jídlem somrákovi a pak vytáhla plechový kastrol, do kterého nandala plešounovi a následně jeho společníkovi.

„Říkaj mi Talbot,“ pronesl po chvíli. „Děláme s mým týmem do ochrany. Většinou karavany, ale kdybyste potřebovala, zařídíme cokoliv.“

„Jste z Prahy?“ zeptala jsem se.

Zavrtěl hlavou.

„Toulám se tady s kámošem. Matka mu dala jméno Abdul, ale lidi to děsí, tak mu říkám Rychlík. Umí totiž dost rychle rozsekat chlápka na lečo. V Praze jsem, jen než malá slehne. Nechci, aby mi chcípla někde po cestě,“ usmál se Talbot na těhotnou dívku.

„Alice,“ odvětila jsem a pak mrkla na holku: „Váš majetek?“

„V podstatě,“ pokrčil rameny. „Její majitel neměl na zaplacení, tak jsem si ji vzal.“

„A to dítě?“ vložila se do řeči Jitřenka. Koukala přitom na obří těhotenské břicho holky u hrnce.

„Jako by na tom dneska někomu záleželo,“ odvětil Talbot a vstal.

„Kdyby něco, tak tady Štěkna ví, kde nás najít. Jsme ale drazí,“ mrknul na mě a pak se s Abdulem vytratili do tmy.

Pohladila jsem pažbu revolveru. Měly jsme také nejvyšší čas vyrazit.

* * *

Po příchodu do Prahy jsme se všichni tři ubytovali v místě, kterému by se s trochou benevolence dalo říkat hotel. Budova stála na Starém Městě. Šlo o bývalý palác, který ještě za války sloužil jako ministerstvo. Měl dokonce v podzemí protiatomový kryt s několika pohodlnými místnostmi. Zatímco vrchní patra zničily dělostřelecké granáty a následný požár, kryt přežil. Vlastnil ho jeden z členů vedení radnice, Aleš Svoboda. Také vedl několik továren, z nichž pak obchodníci vyváželi zboží do širokého okolí. Stejně jako ostatní z pěti šéfů Rady, i on měl malou armádu. Bylo to zatraceně bezpečné místo, ale zároveň nás mohl kdykoliv snadno zlikvidovat. Stačilo zavřít dveře a pustit trochu toho plynu. Navíc nás pořád někdo sledoval a nebavilo mě motat se troskami, abychom se ztratili lidem, kteří nás pak znovu najdou, až se vrátíme do postele. Druhý den jsme kvůli tomu pohodlí hotelu pana Svobody opustili a uvelebili jsme se v jedné ruině nedaleko Pražského hradu.

Proto nás teď s Jitřenkou čekala dlouhá cesta troskami, která se hned zasekla.

„Do pr…,“ zaklela jsem. Kolem nás totiž s řinčením projelo několik černých kočárů tažených vždy čtyřspřežím koní. Vozy jely obsypané muži v tmavém oblečení, ozbrojenými puškami, samopaly, palicemi a dlouhými mačetami. Zastavili před jednou z nocleháren, kolem které jsme zrovna chtěly projít.

„Héj, kontrola značek! Vylezte ven, ruce nahoru a svlíkat!“ rozeřval se do tmy mužský hlas a další ho následovaly. Chlapi vyskákali z vozů a hnali se ke starému paneláku obkrouženému v okolí stany, plachtami a různými vachrlatými přístřešky. Někteří z chlapů v tmavém nesli pochodně, jiní staré vojenské svítilny.

„Co to je?“ zeptala se Jitřenka.

Beze slova jsem ji stáhla do stínu a sledovala, co se to zatraceně děje. Chlápci naběhli mezi stany a začali z jejich útrob tahat rozespalé obyvatele. Většina z nich se dobrovolně kompletně svlékla a nechala se prohlédnout. Muži přitom na všechny řvali, a když měli pocit, že někdo není dost rychlý, dostal palicí nebo pažbou.

„Héj, mám jednoho!“ ozval se po chvíli vítězný výkřik. Spatřila jsem několik rychlých pohybů, jak se komando vrhlo na uprchlého otroka. Moc jsem toho z dálky neviděla, ale myslím, že dostal slušnou nakládačku a následně mu oblečení nahradili železnými pouty, která se čím dál masivněji vyráběla ve Svobodových továrnách.

„Hej, vy!“ zařval na nás ze tmy po mé levé ruce nějaký hlas.

Šestnáctiletý kluk z ní vyběhl v doprovodu dalších tří cápků, kteří měli sotva čtrnáct. Všichni v rukou svírali dlouhé pušky. Některé byly nově vyrobené, jiné zbastlené ze starých součástek, každá vylepšená bajonetem.

„Ruce nahoru,“ zavrčel, když uviděl můj nechápavý obličej.

„Cože?“ zeptala jsem se.

„Kontrola uprchlých otroků. Svlečte se. Chceme vidět, jestli někde nemáte značku. Jsme pražská milice, máme na to právo,“ houknul chlápek.

„Pražská milice znamená co?“ ušklíbla jsem se.

„Velí nám radní Koubek, takže prostě spolupracujte, nebo budeme střílet a prodáme vás na guláš. Tak rychle, děvky,“ popohnal nás mladík. Přitom divoce zašermoval puškou, jako by to bylo mávátko.

Opatrně jsem na Jitřenku pokývala hlavou a pomalu si rozepnula bundu.

„Ano, pane, hned to bude,“ kvíkla Jitřenka a přetáhla si přes hlavu uniformu. Hned nato si sundala i lehký svetr. V tu chvíli blikla baterka v rukách jednoho z kluků a kužel světla ozářil její prsa.

„Tak šup, všechno dolů,“ ušklíbl se spokojeně vůdce.

„Hned to bude, pane,“ pronesla jakoby pokorně Jitřenka, a když se všichni dívali, jak si sáhla na opasek a lehce stáhla kalhoty až k ochlupení nad kundičkou, mrštila jsem jeden ze svých nožů po klukovi s baterkou.

„Echrm,“ zachrčel a baterka spadla na poničenou dlažbu. Ostří mu prošlo krkem, takže si za čím dál tlumenějšího chroptění zkusil nůž vyndat, ale než zvedl ruce, podlomila se mu kolena a svezl se na dlažbu za baterkou.

Další nůž jsem vrhla na vůdce. Dostal ho někam do těla, ale nejspíš jsem nezasáhla žádný důležitý orgán, protože zařval a vystřelil mým směrem. Já už se ale dávno hnala tmou a někde vedle mě Jitřenka. Ta se změnila ve vražednou lesní dryádu s malýma pěknýma prsama a narazila ramenem do dalšího z kluků. Přitom mu svým nožem začala zkušeně kuchat břicho. Zároveň ho držela za krk před sebou jako živý štít. Tedy zatím živý štít.

„Prásk!“ další výstřel směřoval na ni. Čtvrtý z kluků vypálil z pušky poskládané z obstarožních kousků a dorazil tak svého parťáka, kterého moje přítelkyně kuchala.

Druhý výstřel znamenal, že už není třeba brát si servítky.

Tasila jsem revolver a prohnala dvě kulky tělem vůdce party i toho, který zkusil sejmout Jitřenku.

„Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se jí, když odhodila na zem svůj umírající štít. Mezi prsy jí tekla trocha krve.

„Jo, ta není moje, ale toho šmejda, koukej, ještě mu stojí péro,“ ušklíbla se někdejší divoká. Sklonila se k zemi, nožem klukovi odřízla kus košile a začala jí čistit svou chladnou zbraň.

„Musíme zmizet,“ pohlédla jsem k Jitřence. Od noclehárny se k nám hnalo několik chlápků s pochodněmi a svítilnami, kteří zaslechli střelbu. S těmi čtyřmi mrtvými jim asi těžko něco vysvětlíme.

Vzala jsem své nože a hodila na sebe bundu, Jitřenka už byla připravená. Rozběhly jsme se do tmy.

Jenže já nechtěla prchat. Nehodlala jsem ustoupit už ani o píď.

„Vpřípadě absence rozkazů si prostě najděte nepřítele azabijte ho.“

(Erwin Rommel)

Uběhly jsme sotva čtyři sta metrů aoněco tak protáhly vzdálenost mezi námi apronásledovateli, když jsem narazila na několik rezavějících starých škodovek, které někdo odtlačil na hromadu krozpadlému obchodnímu domu. Zaběhla jsem hned zatu první. Měla vsobě dost děr, ale itak mohla dobře posloužit jako barikáda.

Položila jsem na kapotu obě vaquera avjednom vyměnila prázdné nábojnice za plné. Jitřenka vytáhla ruger ausmála se.

„Vzrušuje mě, když spolu bojujeme. Učily mě, že to je nejvyšší forma lásky, kterou si mohou válečnice projevit,“ pronesla anahodila svůj klasický úsměv dychtivého štěňátka.

Byly situace, kdy mě tyhle podivuhodné výlevy Jitřenky, která se narodila po pádu civilizace avyrostla vkmeni divokých žen daleko na východě, dokázaly pobavit, ale teď se knám řítila hromada milicionářů, kterým jsme pobily zálohy.

„Prásk!“ sundala jsem prvního ahned nato poslala pár kulek do stínů mezi ostatní. Nejméně dva popadali. Jitřenka také párkrát vystřelila aokamžitě se schovala za rezavou karosérii někdejší české automobilové chlouby.

Já se neschovávala. Tihle hoši byli vboji ještě neschopnější než šílení východní měnitelé. Většina znich nežila moc dlouho, aby se naučila se svými zbraněmi pořádně zacházet, ajejich vybavení také nestálo za nic. Mohli mě trefit jenom náhodou. Zapřela jsem se opravou nohu aspozvednutým revolverem čekala, až se stíny před námi pohnou. Poúspěšné palbě totiž popadaly na zem aani se nehnuly. Přesné zásahy je musely vyděsit.

„Héj, nestřílejte, my jsme milice. Dopadneme vás azabijeme!“ ozval se nějaký mladý hlas ze tmy.

Skoro jsem si hlasitě povzdechla. Nejraději bych mu odpověděla, že když mi nabízí, že mě zabije, tak těžko přestanu střílet, ale nechtěla jsem jim být snadnějším terčem. Prostě jsem čekala.

Ane dlouho. Kolem pokrouceného zbytku pouliční lampy se prohnaly dvě temné postavy. Tentokrát byla rychlejší Jitřenka. Vypálila jejich směrem celý zásobník apak se skrčila za kapotu vočekávání odvetné střelby.

„Budeme se dneska milovat?“ zeptala se vesele.

Boj ji vzrušoval.

Mě ne.

Jak střelba ztemnoty zesilovala, přece jenom jsem se schovala apočkala, až kulky přestanou tak zběsile bubnovat okapoty kolem. Pak jsem vystrčila hlavu auviděla jedoucí vůz, který se řítil knám. Najeho korbě stálo několik milicionářů, svítili baterkami zhruba naším směrem apálili jako oživot.

„Idioti,“ povzdechla jsem si azastřelila první dva koně.

* * *

Řev, výkřiky bolestí, zmučené ržání koní, zmatená střelba ze všech stran apraskající vůz, který se poroučel kzemi ise svým nákladem. To všechno proťalo noc explozí hluku.

„Pojď, teď už můžeme zmizet,“ zavelela jsem spokojeně apoklepala Jitřenku po rameni.

Rozběhly jsme se zpátky kTržišti.

* * *

Nepronásledovali nás. Možná, že se oto pokusili, ale ztratily jsme se jim ve tmě. Vracely jsme se ve svých stopách, ale milicionáři měli nejspíš příliš práce se svými zraněnými. Dobila jsem revolver azkontrolovala náboje. Zbývalo nám jich nějakých padesát. Nebylo to moc. Když jsem totiž mířila do Prahy anechala zbytek své armády vležení za hranicemi města, nepočítala jsem, že budeme bojovat. Pořád jsem bývalou metropoli sjednocené Nové Evropy považovala za svůj domov, atudíž zabezpečnou zónu.

„Hele, na Tržišti se něco děje,“ probrala mě zmyšlenek Jitřenka.

Měla pravdu. Zprastarého náměstí se ozýval řev desítek hrdel ataké zde svítilo mnohem víc ohňů azářilo víc ručních světlometů, než bylo obvyklé.

Vprvní chvíli mě napadlo, že se kvůli tomu Tržišti vyhneme aknašemu úkrytu se dostaneme ještě delší oklikou, ale pak mi to prostě nedalo. Potřebovala jsem před zítřejším jednáním na radnici vědět, co se tady, uvšech mrtvých milicionářů, děje.

„Stát, co je to za tetování?“ obořila se na nás trojice mužů, kteří stáli na okraji Tržiště apokuřovali cigarety. Podle smradu vnich nebyl žádný tabák, jen nějaké suché listí amožná trocha přesušených kopřiv amáty. Na bundách se jim vyjímaly četnické výložky, takže jsem neměla důvod se jim vyhnout. Navíc jim chyběly zbraně, což mě učetníků překvapilo. Jenom se jim za pasem pohupovaly železné trubky.

„To mi udělala máma,“ odvětila jsem. „Ane, není to otrocký cejch. Kdo by se stím uotroka tak crcal? Hele, jsem dva dny vPraze za obchodem aevidentně se tu dost zhoršila přívětivost knávštěvníkům. Můžete mi vysvětlit, co se tu děje?“ vyklopila jsem ze sebe unaveně avytáhla zkapsy kovovou cigártašku. Kouřila jsem výjimečně, ale už od prvního dne varmádě jsem věděla, že cigarety jsou nejlepší způsob navazování kontaktů. Scvaknutím jsem ji otevřela aukázala tak chlápkům strojově vyráběné japonské cigarety. Neměly značku, ale už odpohledu do celého světa volaly, že tohle je něco jiného než ručně balená sláma ztrhu.

Nejstarší znich, statný třicátník, si jednu vzal aodpálil od zbytku svého cigára.

„Ado prdele. Uguvernérova lejna, to je…,“ zakuckal se, jak byl na něj tabák moc silný. Evidentně mu ale chutnal, protože místo dokončení věty zahuhlal: „Chlapi, berte si, ztoho se poserete blahem.“

Sama jsem si také jednu uzmula, zapálila aopatrně potáhla.

„Kde jste to vzala? To muselo bejt zabalený vnějakým předválečným skladě. Takový místo musí mít obrovskou cenu,“ nadhodil jeden zčetníků.

„Dostala od kamarádky, víc jich nemám, ovšem sčetníkama se ráda podělím. Ale bylo by dobrý, kdybyste nám mohli říct, co se tu děje. Potřebuju tudy projít atrochu se vyspat,“ zamumlala jsem.

„Milice dělá po celý Praze zátah na uprchlý otroky. Radnice ztoho má kšefty. Děláme jim asistenci. Nepleťte se jim do cesty, jsou to debilové,“ vysvětlil nejstarší četník asnažil se přitom moc neotvírat pusu, aby co nejdéle udržel vpuse dým zcigarety.

„Jo, už jsme na ně narazily,“ ušklíbla jsem se apo krátkém pokývnutí hlavou jsme četníky opustily. Nechtěla jsem se dlouho zdržovat na jednom místě. Každou chvíli mohli dorazit naši pronásledovatelé.

* * *

Jenže opár minut později jsme zase šláply do lejna. Atentokrát jsem si za to mohla sama.

* * *

Procházely jsme opatrně podél stánků sjídlem. Starousedlíci se sem nahrnuli, jak je milicionáři oddělili od ostatních, co teď stáli nahnaní po skupinkách, které kontrolovali avyslýchali. Kdo prošel, toho pustili aokamžitě raději zmizel do tmy, výjimečně se přidal kčumilům. Vněkterých skupinách se mačkalo hodně dětí, které řvaly jako oživot. Ane samy. Chycené otroky milicionáři mlátili azavírali nahé do klecí vtroskách kostela. Vzhledem ktomu, že ve vzduchu už byl cítit první sníh, který se musel během pár dní objevit, většina znich se moc nebránila, jen se ksobě vklecích tulila adoufala, že dožije rána. Báli se zbytečně. Uprchlí otroci měli cenu. Buď za ně zaplatil původní majitel, který si je případně odpravil sám jako odstrašující příklad, nebo je prodala sama Rada se stoprocentním ziskem nějakému novému majiteli.

Ujednoho stánku jsme narazily na problém.

„Ajá ti, kurva, říkám, že ta děvka má otrockou značku zHamburku. Nemáš na ni glejt. Beru si ji ssebou, kurva!“ rozléhal se okolím hlas. Patřil mohutnému chlápkovi vsaku. Opravdovém saku. Nejspíš ho někdo ještě zabalené objevil ve ztraceném skladu. Tohle byla vzácnost. Azároveň vlastně ibláhovost nosit něco takového. Teda pokud jeho majitel nechtěl vté obecné šedi praktických hadrů vyniknout. To se mu dařilo skvěle. Pomáhala tomu ijeho postava. Mládenec měl hodně přes sto dvacet kilo. Pupek se mu vší silou opíral do dvou knoflíků, na kterých sako drželo při sobě, adlužno dodat, že odváděly zatraceně dobrou práci.

„Tu holku jsem koupil od překupníka. Mrdám nanějaký glejty. Koupil jsem ji aje moje,“ odvětil plešatý chlápek vkabátě. Podle hlasu jsem ho nepoznala, ale když jsme dorazily blíž, identifikovala jsem Talbota. Mezi ním atlusťochem vsaku stála těhotná, která nám prodala bramborovou polévku. Zatímco Talbotovi stál za zády Abdul, zatlusťochem se tyčilo sedm milicionářů spuškami. Jeden měl dokonce starý dobrý kalašnikov. Stejně jako odpoledne, itady celou hádku sledovali čumilové. Drželi se ale vbezpečné vzdálenosti. Předpokládala jsem, že pupkáč ajeho chlápci jsou schopní prohlásit za uprchlého otroka kohokoliv, kdo vypadal, že by zítra na trhu měl slušnou cenu. Cejch se dal koneckonců vždycky velmi rychle vyrobit dodatečně.

„Tak jo, hele, kurva, do piči, poslední nabídka, jak to udělat po dobrým. Já si vezmu tuhle vypíčenou těhotnou děvku aty si ji zítra můžeš koupit, jinak…,“ zavrčel tlusťoch výhružně.

„Jinak?“ zeptal se Talbot anaklonil hlavu na stranu.

„Jináč jsi povstalec atvoje svoboda propadá veprospěch Rady. Hele, sám jsi mi nedal na vybranou,“ ušklíbl se tlusťoch.

Talbot se ohlédl po Abdulovi, který jenom pokrčil rameny. Vypadalo to, že souhlasí svydáním té dívky, ale všimla jsem si ijeho prstů. Ukázal jich všech deset. To znamenalo, že do deseti sekund začne boj.

* * *

„Jen pro ten dnešní den,“ zašeptala jsem naše heslo aJitřenka se od srdce usmála. Předchozí boj ji pořádně vyrajcoval, ale ještě neměla dost.

„Héj, tlusťochu!“ zařvala na to konto lámanou češtinou. Ještě jí moc nešla. Její přízvuk měl ale roztomile drzý ruský nádech.

Chlápek se zmateně ohlédl asním celá jeho banda. Já přitom pohledem vyhledala Talbota apohodila jsem hlavou. Pochopil asouhlasně pravým okem mrkl.

„Hádáme se tady smojí ženou, kolik ztebe bude sádla. Ona tvrdí, že dvě vědra. Podle mě je to málo. Tu svou žížalu jsi přes panděro viděl naposledy určitě před deseti lety,“ pohlédla Jitřenka významně ke spodku saka.

„Co to, kurva…,“ vyjekl tlusťoch, ale vtu chvíli tmou zasvištěla Abdulova mačeta. Byl vážně zatraceně rychlý. Propletl se mezi dvěma milicionáři, kteří koukali na drzou Jitřenku, aostří mačety skončilo na tlusťochově krku. Talbot přitom tasil svou brokovnici anamířil ji do hloučku milicionářů. Neměla upilovanou hlaveň, jak jsem původně předpokládala. Šlo okrátkou vojenskou brokovnici. Velmi účinná anebezpečná hračka.

„Ts, ts, ts,“ zamlaskala jsem hlasitě, aby si mě hoši také všimli. Vruce jsem držela oba své revolvery.

„Tak jo, kurva, hele, poslední nabídka,“ ušklíbl se Talbot adodal: „My jdeme do prdele. Tví hoši jdou taky do prdele amy jim tě osto metrů dál necháme na svobodě. Nikdo dnes nemusí umřít aráno to proberme sčistou hlavou, ano?“

Tlusťoch jenom souhlasně zamrkal apřikázal milicionářům, aby se pokojně stáhli. Poslechli okamžitě. Nevypadali, že by za svého šéfa chtěli riskovat své mladé životy.

„Hele, hoši, hlavně až se vrátíte ke zbytku party, tak žádné osnování pomsty nebo podobný blbiny. Mám dobrou paměť na ksichty abudete první, koho zastřelím, jo?“ mrkla jsem naodcházející milicionáře aspolu sJitřenkou jsme se nahrnuly kTalbotovi sAbdulem. Ten první ssebou odváděl těhotnou, druhý tlusťocha.

„Hele, kolik jsi sežral lidí, že jsi tak tlustý? Těch fakt muselo být strašně moc,“ dorážela naněj Jitřenka. Tlusťoch smačetou na krku se jenom potil, ale neodpověděl.

„Tenhle lidi nepapá, ten má určitě kjídlu něco lepšího,“ odvětil Talbot avytáhl zkapsy hrst drobných mincí.

„Hej, tady jsou nějaký prachy, ať máte zítra co žrát!“ zařval do davu čumilů avyhodil mince dovzduchu. Se slibným cinkáním zazvonily odlažbu avtu chvíli se lidé vrhli za nimi. Vté tmě nemohli nic vidět, takže je budou hledat do rána. Zanámi to ale vytvořilo naprosto zmatený anepřehledný chumel lidí.

„Myslel jsem to vážně. Mám tu ještě obchody, takže potřebuji vPraze zůstat. Zítra to vyřešíme na radnici,“ otočil se Talbot na tlusťocha. Ten jenom souhlasně pokýval hlavou. Vzhledem ktomu, že měl pořád na krku ostří mačety, patrně by mu odkýval iinformaci, že šuká po večerech skanálovými potkany. Samozřejmě za co nejmenšího pohybu hlavou.

Poté Abdul zasunul mačetu zpátky do závěsu naopasku.

„Můžu… jít?“ zeptal se tlusťoch a celý se rozklepal.

Talbot jen pokrčil rameny. Přitom se ale kněkdejšímu zajatci přitočila Jitřenka aodtrhla mu knoflíky ze saka. Oba jeho konce se volně rozletěly do světa.

„Na památku,“ usmála se na něj amy vyrazili do tmy. Nejspíš právě včas, protože na dolním konci náměstí se začal ozývat řev. Myslím, že dorazili naši pronásledovatelé, kteří už posbírali padlé ateď dávali dohromady trestnou výpravu. Brzy se určitě setkají sčetníky nebo milicionáři, kteří nás na náměstí viděli. Naštěstí jsme rychle zmizeli vulicích poničeného města. Vedl nás Abdul, Talbot pomáhal těhotné.

Když jsme ušli asi dva kilometry, na chvíli jsme se zastavili, aby si dívka odpočinula.

„Uprchlé otrokyně?“ zeptal se Talbot spohledem upřeným na Jitřenku.

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou adodala: „Jenom nerada ukazuju kozy cizím lidem.“

Usmál se.

„Jo, tomu rozumím,“ zaklokotal avyrazili jsme dál.

* * *

Ušli jsme dohromady přes pět kilometrů do oblasti, kde se dřív rozléhala žižkovská čtvrť. Občas jsme ještě narazili na obydlené sutiny, ale nakonec jsme se dostali do míst, kde se někdejší park proměnil prakticky vles. Prošli jsme do temnoty mezi stromy apak vdálce spatřili ohniště. Seděla uněj dívka, oněco starší než těhotná Štěkna, anadlouhém železném prutu pomalu otáčela tři králíky. Když nás spatřila, vyskočila na nohy.

„Maso bude přesušený, čekali jsme vás dříve,“ pronesla omluvně.

Talbot jenom mávl ve vzduchu rukou arozhlédl se.

„Hassan?“

„Tady,“ ozvalo se ze tmy, zníž se vynořili dva snědí muži oblečení podobně jako Abdul. Evidentně hlídali tábořiště zbezpečné vzdálenosti. Zaohništěm stály tři stany. Jeden velký adva menší. Vypadalo to, že Talbot ajeho lidé cestují komfortně.

„Všechno vpořádku?“ zeptal se Hassana. Ten jenom pokýval hlavou asednul si kohništi. Ze stanu pak vyšly další tři dívky od deseti do patnácti let anakonec ijedna starší žena. Určitě jí bylo přes čtyřicet. Vypadala ale velmi zachovale. Vrhla se naopékané králíky azačala nám je rozdávat, aniž by se nás zeptala na jméno.

SJitřenkou jsme poděkovaly apustily se domasa. Chutnalo výborně. Teprve potom, co se všichni najedli, jsem vytáhla zkapsy osvědčený prostředek na rozproudění komunikace– cigarety.

Talbot sAbdulem si vzali, ostatní odmítli. Hassan se společníkem se vrátili na hlídku.

„Evidentně nejste zdejší,“ nadhodila jsem.

„Evidentně,“ usmál se Talbot.

„Odkud jste?“ zeptala jsem se přímo.

„Ve skutečnosti jsem zPrahy, ale přes třicet let jsem sem nezavítal. Před válkou jsem pracoval jako pilot Emirates Airlines. Během války se Emiráty rozpadly ajá spár přáteli utekl do pouště, kde jsme nějakou dobu přežívali, než skončilo to nejhorší. Od té doby jsme na cestě,“ pokrčil rameny.

Byl to zatraceně krátký příběh amyslím, že se za ním mohlo skrývat cokoliv. Talbot poznal, že mou zvědavost příliš neukojil, atak pohlédl na těhotnou: „Není to moje otrokyně, ale moje dcera. Bohužel jsme se dostali do problémů. VHamburku už dávno neplatí žádné zákony amou dceru unesli aprodali do otroctví. To vbřiše má na památku. Podařilo se nám ji získat zpátky avzali jsme si inějaké ženy navíc,“ vysvětlil apřitom dívku láskyplně pohladil po vlasech.

Během toho ale vstala starší žena aarabsky směrem kněmu něco pronesla.

„Moje manželka Farah. Nelíbíte se jí. Cítí zvás válečníky,“ vysvětlil.

„To taky jsme,“ pokrčila jsem rameny.

„Za koho bojujete?“ zeptal se.

„Za sebe asvé přátele,“ odpověděla místo mě Jitřenka.

„Hm, to je dobrý důvod kboji,“ uznale pokýval hlavou Talbot. Za stany vtu chvíli zaržál kůň aněkolik ostatních mu odpovědělo.

„Víte, že ten tlusťoch to dnešní ponížení jenom tak nenechá,“ nadhodila jsem po chvíli amrštila cigaretovým špačkem do ohně. Plameny ho okamžitě zkroutily apohltily.

„Myslím, že vím, koho uplatit,“ usmál se Talbot. Pak se ale zamračil. „Jsem váš dlužník. Nerad lidem něco dlužím. Co pro vás můžu udělat?“ zeptalse.

„Jsme zatraceně daleko od svého nocležiště. Můžeme uvás přespat?“ nadhodila jsem aTalbot skoro neznatelným pokývnutím ruky přivolal Farah aněco jí zašeptal do ucha. Jenom pokrčila rameny avyzvala nás, abychom ji následovaly. Zavedla nás do jednoho zokrajových stanů. Po cestě zakřičela zvučnou angličtinou na dívky aodkryla plachtu. Vnitřek nás rozhodně překvapil. Na železném roštu hořelo několik žhavých uhlíků, které stan zevnitř vytápěly adodávaly isvětlo. Arabka přiložila pár kousků dřevěného uhlí, znichž takřka okamžitě vyskočily plamínky aozářily celý stan. Naskytl se nám tak pohled na velkou dřevěnou káď plnou vody.

„Připravila jsem lázeň pro svého manžela, ale ten si přál, abych vám ji poskytla,“ pronesla anglicky sarabským přízvukem apak dovnitř vtrhla první dívka. Nesla několik ovčích kožešin. Rozložila je ve stanu na zemi. Další pak na ně položily hrubé deky.

„Ráno vám mé dcery přinesou snídani,“ pronesla Farah azmizela. SJitřenkou jsme zůstaly vestanu samy.

„Tý jo, když si vzpomenu na tu díru, co vní spíme,“ usmála se ohromeně Jitřenka avrazila mi polibek na tvář. Pohladila jsem ji beze slova po vlasech azačala jí rozepínat uniformu. Hodila jsem ji kousek od ovčích kůží aza ní následoval svetr, triko akalhoty. Boty si vyzula sama. Přitom jsem ji hladila po prsou, zadečku anásledně se od ní nechala sama svléct. Když byla hromada oblečení úplná, pomohla jsem jí vlézt do kádě aona mně.

Voda byla neskutečně teplá. Ponořila jsem se doní celá, až trochu vody vycáklo ven. Aby tu káď naplnily, musely ženy pár hodin nosit kbelík pokbelíku vodu zřeky apak ji pečlivě ohřívat vkotli. OdTalbota šlo ovelkorysý dárek, tedy pokud pro něj jeho ukradené otrokyně, které Farah nazývala dcerami, nedělaly takovou službu každý den.

„Prrrrr,“ vyprskla na mě laškovně vodu Jitřenka. Také se párkrát ponořila hlavou pod vodu adalší kus mokrých cákanců přepadl přes okraj. Posunula jsem se kní aopřela ji ostěnu kádě. Olízla jsem jí mokrou bradu apak ji pevně zezadu chytila za krk.

„Ech,“ vydechla vočekávání vzrušení.

Levou rukou jsem jí pomalu pohladila obě nohy až ke stehnům anakonec jí strčila dva prsty doškvírky. Dech se jí zrychlil ajá ji začala vroucně líbat. Ven vyšplouchla další voda. Přitiskly jsme se ksobě ňadry ajá pomalu rukou zabíhala stále hlouběji apřitom přidávala další prsty. Jitřenka se zmítala, vrtěla nohama ahladově můj jazyk obtáčela svým. Po chvíli jsem ji nadzvedla aposadila na svou pravou nohu. Ven jí tak vykoukla prsa, ke kterým jsem se ústy přitiskla azačala je sát aolizovat. Netrvalo dlouho aJitřenka se zazmítala vorgasmu.

„Ah, Jitřenko,“ vydechla jsem akonečně jsem byla ijá uspokojená.

* * *

* * *