Hlučínské povídky

Oldřich Kapoun

Tato sbírka povídek je věnována všem obyvatelům Hlučínska. Je to svébytný region se zvláštnostmi v jazyce, zvycích, ale i mimořádně pracovitým lidem. Stačí si projít vesnice a městečka a uvidíte, že se pečlivě starají o své domy, zahrady, ale i veřejná prostranství. Dovedou se bavit, veselit, ale i truchlit nad svými zemřelými. Hřbitovy jsou plné pomníčků vojáků z první a druhé světové války. Zvláště ta druhá dělá dodnes vrásky na duši všem, jejichž dědové museli narukovat do Wehrmachtu, ať chtěli, nebo ne. V té době tady bylo Německo se vším všudy. Tyto černé kapitoly místních dějin lidé již překonali. Nemyslete si, že zde jsou jen pomníčky německých vojáků. Jsou zde i hroby sovětských osvoboditelů, kteří položili své životy při ostravské operaci. Bojovalo se zde o každou vesnici. Důkazem toho je monumentální památník druhé světové války v Hrabyni. Prajzáci (tak se nám říká) jsou velmi upřímní a pohostinní lidé.

Přijeďte se o tom přesvědčit na vlastní kůži. Na vaši návštěvu Prajzské se těší autor povídek – Olda Kapoun.

Krištůfek a zima

Ten rok byl nádherný, dlouhý, slunečný a teplý podzim. Nikdo nečekal, že zima udeří takovou silou jako málokdy. Začátkem listopadu se ochladilo, teplota klesala hluboko pod bod mrazu a začalo vydatně sněžit. Tři dny a noci v kuse chumelilo. Napadlo tolik sněhu, že to bylo k nevíře. Cesty nebyly skoro vidět, lidé odhrnovali sníh na obrovské hromady a ptáci neměli přirozenou potravu. Tatínek jim sypal do krmítka slunečnicová semínka, na stromy věšel lojové koule, špek a zbytky slaniny. To měli ti zpěváčci nejraději. Slétali se na to hlavně sýkorky koňadry, ale i vrabci, a dokonce i datel strakapoud nepohrdl tou hostinou. Občas přiletěla i sojka, aby ochutnala ty dobroty. Mrazy nepolevovaly a sněhu bylo již po kolena. Myslivci chodili přikrmovat zvěř, hlavně vysokou, ale i zajíce a divočáky. Byla to prostě zima, jak má být.

Krištůfek chodil teprve do třetí třídy, ale byl velice bystrý. Zajímalo ho všechno kolem. I když neměli doma televizi, rád si prohlížel a četl knížky. Jeho oblíbenými byly knihy o vesmíru, o mineralogii, ale i o přírodě. Hlavně ho zajímaly knihy o zvířatech, které byly krásně a bohatě ilustrované. Sám velice rád pěkně kreslil a maloval. Byl prostě kluk, jak se patří. Ve škole mu šla nejlépe matematika a přírodověda. Trochu horší to bylo s psaním, ale to se všechno časem naučí. Do školy chodil rád, protože tam měl spoustu kamarádů a učitele měl také rád. Cestou do školy chodil přes vinohrad, který byl však teď celý smutný, zasněžený. Přesto vypadal krásně. Sníh a led vykouzlily na vinných hlavách krásnou peřinu. Bylo se na co dívat. Cestu si prošlapával denně spolu se svými kamarády ze třídy. Jeho dva sourozenci Péťa a Evička chodili do školky, a protože neměli maminku, tak je každý den vodil tatínek. Ten měl zajímavé povolání, ale měl moc starostí. Přesto, jakmile se děti vrátily ze školy a ze školky, hrál si s nimi až do večera. Často vzpomínal na maminku, kterou mu vzala vážná nemoc. Bylo mu po ní smutno, ale jakmile se doma objevily děti, zapomněl na všechny strasti a radoval se s nimi. Každou sobotu chodil s kytičkou na hrob, kde nikdy nezapomněl zapálit čtyři svíčky za děti a za něj, a tiše se pomodlil. Když měla maminka kulaté výročí narozenin, vzal s sebou ke hrobu i děti, aby viděla, jak už vyrostly. Ten rok ale kvůli sněhu a mrazu udělal výjimku a nechal děti samy doma. Na hřbitov šel sám.

Když došel k pomníčku, zdálo se mu, že slyší krásnou hudbu. Položil květiny, zapálil svíčky a začal se modlit. Vtom se ozval tichý hlas: „Jak se vám daří, Marku? Zvládáš to beze mne? Co děti? Nezlobí tě moc a jak se jim vede? Jsou zdravé?“

Krištůfek a jaro

Krištůfek a léto

Krištůfek a podzim

Krištůfek a hory

Maryčka a Krištůfek

Maryčka, Krištůfek a Vánoce

Maryčka a Velikonoce

Maryčka a knížky

Maryčka a narozeniny

Copyright