Agatha Christie

Schůzka se smrtí

Kalibr

Přeložila Veronika Volhejnová

Appointment with Death

Copyright © 1938 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, POIROT, the Agatha Christie Signature
and the AC Monogram Logo are registered trade marks

of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

This edition was published in 2024.

Translation entitled SCHŮZKA SE SMRTÍ

Copyright © 2024 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-284-0266-2

Obsah

ČÁST PRVNÍ

PRVNÍ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA

TŘETÍ KAPITOLA

ČTVRTÁ KAPITOLA

PÁTÁ KAPITOLA

ŠESTÁ KAPITOLA

SEDMÁ KAPITOLA

OSMÁ KAPITOLA

DEVÁTÁ KAPITOLA

DESÁTÁ KAPITOLA

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

DVANÁCTÁ KAPITOLA

ČÁST DRUHÁ

PRVNÍ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA

TŘETÍ KAPITOLA

ČTVRTÁ KAPITOLA

PÁTÁ KAPITOLA

ŠESTÁ KAPITOLA

SEDMÁ KAPITOLA

OSMÁ KAPITOLA

DEVÁTÁ KAPITOLA

DESÁTÁ KAPITOLA

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

DVANÁCTÁ KAPITOLA

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

PATNÁCTÁ KAPITOLA

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

EPILOG

POZNÁMKA PŘEKLADATELKY

Richardu a Myře Mallockovým

jako upomínka na jejich cestu do Petry

ČÁST PRVNÍ

PRVNÍ KAPITOLA

„Je ti jasné, že se nedá dělat nic než ji zabít?“

Otázka vyplula do klidného nočního vzduchu, chviličku jako by tam setrvala a pak se rozplynula do tmy směrem k Mrtvému moři.

Hercule Poirot zůstal stát s rukou na kličce okna. Pak se zamračil, rázně okno zavřel a zamezil tak přístupu škodlivého nočního vzduchu. Byl vychován v přesvědčení, že vzduch, který je venku, má venku zůstat, a že ten noční je pro zdraví obzvlášť škodlivý.

Zatáhl pečlivě přes okno závěsy, shovívavě se pro sebe usmál a zamířil k posteli.

„Je ti jasné, že se nedá dělat nic než ji zabít?“

Je to zvláštní, že detektiv Hercule Poirot zaslechl svůj první večer v Jeruzalémě právě něco takového.

„Kam se hnu, všude mi něco připomene zločin!“ pomyslel si pobaveně.

Usmál se ještě víc, protože si vzpomněl na historku o spisovateli Anthonym Trollopovi. Během plavby přes Atlantik Trollope zaslechl, jak si dva spolucestující povídají o posledním pokračování jednoho jeho románu.

„Je výborný,“ prohlásil jeden z nich. „Ale tu otravnou bábu by měl odpravit.“

Spisovatel je s širokým úsměvem oslovil:

„Pánové, jsem vám nesmírně zavázán. Okamžitě půjdu a odpravím ji!“

Hercule Poirot uvažoval, čeho se asi týkala právě vyslechnutá slova. Nejspíš se dva spoluautoři dohadovali o nějaké hře nebo knize.

„Třeba si jednou na ta slova vzpomenu a zjistím, že měla zlověstnější význam,“ pomyslel si pak, stále ještě s úsměvem.

Teď si uvědomil, že v tom hlase byla slyšet zvláštní naléhavá nervozita – chvěl se jakýmsi citovým vypětím. Byl to hlas muže – možná spíš chlapce…

Hercule Poirot zhasl noční lampičku a pomyslel si přitom: „Ten hlas bych znovu poznal…“

Raymond a Carol Boyntonovi hleděli do hluboké modré noci, lokty opřené o parapet, hlavy těsně u sebe. Raymond nervózně zopakoval předchozí slova: „Je ti to jasné? Nedá se dělat nic než ji zabít.“

Carol Boyntonová sebou nervózně škubla a hlubokým, ochraptělým hlasem řekla: „To je hrůza…“

„Ne větší hrůza než tohle!“

„Asi ne…“

„Takhle to dál jít nemůže!“ vybuchl Raymond. „Nemůže… musíme něco udělat… a nic jiného se udělat nedá…“

„Třeba bychom mohli nějak zmizet…,“ navrhla Carol, ale sama cítila, jak nepřesvědčivě to zní.

„Nemůžeme.“ Jeho hlas zněl dutě a bez naděje. „Carol, víš přece, že nemůžeme…“

Dívka se zachvěla. „Já vím – já vím.“

Náhle se krátce trpce zasmál.

„Lidi by řekli, že jsme blázni – když nejsme schopní prostě odejít –“

„Možná jsme – opravdu blázni!“ pronesla váhavě Carol.

„Asi ano. Ano, nejspíš máš pravdu. Nebo aspoň brzo budeme… Někteří lidé by nejspíš řekli, že už jsme: klidně a chladnokrevně tady plánujeme vraždu vlastní matky!“

„To není naše vlastní matka!“ obořila se na něj Carol.

„Máš pravdu, není.“

Chvilku bylo ticho a pak se Raymond tiše, věcně zeptal: „Tak souhlasíš, Carol?“

„Ano,“ odpověděla vyrovnaně Carol. „Myslím, že by měla zemřít – ano…“

Pak ze sebe vychrlila: „Je šílená… jsem si naprosto jistá, že je šílená… ona – přece by nás nemohla tak mučit, kdyby měla zdravý rozum. Už celé roky si říkáme: ‚Takhle to nemůže jít dál!‘ a ono to pořád dál jde! Říkáme si: ‚Ona jednou umře –‘ jenže ona neumřela! A myslím, že ani nikdy neumře, pokud –“

Raymond chladně dokončil větu: „Pokud ji nezabijeme…“

„Ano.“

Sevřela rukama parapet.

Její bratr mluvil chladným, věcným tónem dál, jen jemné chvění hlasu prozrazovalo hluboké vnitřní rozčilení.

„Chápeš, proč to musí být někdo z nás, ne? V případě Lennoxe musíme brát ohled na Nadine. A Jinny do toho zatáhnout nemůžeme.“

Carol se zachvěla.

„Chudák Jinny… mám strašný strach…“

„Já vím. Začíná to být hodně zlé, co? Proto se musí něco udělat rychle – než ji to zlomí.“

Carol prudce vstala a odhrnula si z čela kaštanové vlasy.

„Rayi,“ řekla, „co myslíš… že to není doopravdy špatné, že ne?“

Odpověděl stejným rádoby nevzrušeným tónem. „Ne. Myslím, že to je jako zabít vzteklého psa – je tu prostě něco, co ubližuje světu, a je potřeba to zastavit. A tohle je jediný způsob, jak to udělat.“

„Jenže oni – oni nás stejně pošlou na elektrické křeslo…,“ namítla Carol polohlasem. „Nikomu bychom nevysvětlili, jaká je… považovali by to za výmysl… a svým způsobem to tak je. Všechno se to děje jenom v naší hlavě!“

Raymond zavrtěl hlavou. „Nikdo se nic nedozví. Mám plán. Celé jsem si to rozmyslel. Nic se nám nestane.“

Carol se na něj prudce obrátila.

„Rayi – já nevím, v čem to je – ale jsi jiný. Něco se ti stalo… něco, co ti tohle všechno nasadilo do hlavy.“

„A proč myslíš, že se mi něco stalo?“

Odvrátil hlavu a zadíval se do noci.

„Protože to tak je… Rayi, byla to ta dívka ve vlaku?“

„Ne, samozřejmě že ne – proč by měla, Carol? Prosím tě, nemluv nesmysly. Pojďme se vrátit k tomu… k tomu…“

„Ke tvému plánu? Víš jistě, že to je dobrý – dobrý plán?“

„Ano, myslím si to… musíme si samozřejmě počkat na správnou příležitost. A pak – když všechno půjde dobře – budeme volní – my všichni.“

„Volní?“ Carol povzdechla. Podívala se vzhůru na hvězdy. Náhle se celá roztřásla zoufalým pláčem.

„Carol, co se děje?“

„To je taková krása,“ vzlykala zlomeně. „Ta noc, ta modř, ty hvězdy… Kdybychom se toho tak mohli účastnit… kdybychom mohli být jako jiní lidé a ne takoví, jací jsme – divní, pokřivení a špatní!“

„Ale budeme – budeme v pořádku – až bude mrtvá!“

„Víš to jistě? Není už pozdě? Nebudeme vždycky divní a jiní?“

„Ne, ne, ne.“

„Já nevím –“

„Carol, jestli to nechceš udělat –“

Odstrčila jeho chlácholivou ruku.

„Ne, jdu do toho s tebou – rozhodně do toho jdu s tebou! Kvůli ostatním – zvlášť kvůli Jinny. Musíme zachránit Jinny!“

Raymond chvilku mlčel. „Tak se – do toho pustíme?“

„Ano!“

„Dobře. Vysvětlím ti ten plán…“

Naklonil svou hlavu k její.

DRUHÁ KAPITOLA

Slečna Sarah Kingová, lékařka, stála u stolu v salonu hotelu Král Šalamoun v Jeruzalémě a nepřítomně se probírala novinami a časopisy. Chmuřila čelo a zjevně byla myšlenkami jinde.

Vysoký Francouz středního věku, který vstoupil do místnosti z haly, ji chvilku pozoroval a pak zamířil ke stolu z protější strany. Když se jejich pohledy setkaly, Sarah úsměvem a gestem naznačila, že ho poznává. Vzpomínala si, že ten muž jí cestou z Káhiry přispěchal na pomoc a chvilku jí nesl jeden kufr, když právě nebyl na dosah žádný volný nosič.

„Líbí se vám Jeruzalém?“ zeptal se doktor Gerard, když se pozdravili.

„Popravdě je dost hrozný,“ řekla Sarah a dodala: „Náboženství je tak divné!“

„Vím, jak to myslíte.“ Jeho angličtina byla téměř dokonalá. „Hádají a perou se tady všechny představitelné sekty.“

„A ty strašné stavby, co tady vybudovali!“ postěžovala si Sarah.

„Máte pravdu.“

Sarah si povzdechla.

„Z jedné mě dneska vyhodili, protože jsem měla šaty bez rukávů,“ dodala s lítostí. „Všemohoucímu se zjevně nelíbí moje paže, ačkoliv je sám stvořil.“

Doktor Gerard se zasmál a pak řekl: „Zrovna jsem si chtěl objednat kávu. Přidáte se ke mně, slečno –?“

„Jmenuju se Kingová. Sarah Kingová.“

„A já – dovolte.“ Vytáhl navštívenku. Sarah si ji vzala a pak nadšeně vykulila oči.

„Doktor Theodore Gerard? No ne! Tak to jsem skutečně nesmírně ráda, že vás poznávám. Samozřejmě jsem četla všechny vaše práce. Vaše názory na schizofrenii považuji za nesmírně zajímavé.“

„Samozřejmě?“ Doktor Gerard tázavě nadzvedl obočí.

Sarah trochu vzdorovitě vysvětlila:

„Víte – já jsem taky lékařka, nebo budu. Právě jsem promovala.“

„Aha! Chápu.“

Doktor Gerard objednal kávu a posadili se v rohu salonu. Francouze méně zajímaly Sařiny lékařské úspěchy než černé vlasy, které jí ve vlnách rámovaly čelo, a krásně tvarované rudé rty. Pobavilo ho, s jak neskrývaným obdivem si ho prohlíží.

„Zůstanete tady dlouho?“ zeptal se konverzačním tónem.

„Jenom pár dní. Pak chci jet do Petry.“

„Vida! Taky jsem uvažoval o tom, že se tam podívám, jestli to nezabere příliš času. Víte, musím být čtrnáctého zpátky v Paříži.“

„Myslím, že je to tak na týden. Dva dny cesta tam, dva dny na místě a dva dny zpáteční cesta.“

„Tak to abych ráno zašel do cestovní kanceláře a zjistil, co se s tím dá dělat.“

Do salonu vstoupila skupinka lidí a usadila se. Sarah si je se zájmem změřila. Pak ztišila hlas.

„Támhleti lidé, co zrovna přišli. Všiml jste si jich tuhle ve vlaku? Odjížděli z Káhiry ve stejnou dobu jako my.“

Doktor Gerard si vtiskl na oko monokl a zadíval se na druhý konec místnosti. „Američané?“

Sarah kývla.

„Ano. Americká rodina. Ale – taková dost nezvyklá, řekla bych.“

„Nezvyklá? Jak to, nezvyklá?“

„No, jen se na ně podívejte. Zvlášť na tu starou paní.“

Doktor Gerard to udělal. Jeho pronikavý, profesionální pohled rychle přebíhal od jedné tváře ke druhé.

Nejdříve ho zaujal vysoký a jaksi ochablý muž – mohlo mu být kolem třicítky. Tvář měl příjemnou, ale slabošskou, a jeho chování působilo podivně apaticky. Pak si povšiml dvou hezkých mladých lidí – chlapec měl hlavu téměř antických rysů. „Taky s ním něco není v pořádku,“ pomyslel si doktor Gerard. „Ano – zjevně je tu nějaké nervové napětí.“ Dívka byla určitě jeho sestra. Byli si hodně podobní a také ona byla rozrušená. Doprovázela je ještě jedna dívka, mladší než oni – s červenavě zlatými vlasy, které jí kolem hlavy tvořily svatozář. Neklidnými prsty mačkala a škubala kapesníček položený v klíně. Pak tu byla ještě další mladá žena, klidná, tmavovlasá; smetanově bledou a vyrovnanou tváří připomínala trochu Madonu od Luiniho. Ona nervózní rozhodně nebyla! A uprostřed celé skupiny – „Pane bože!“ pomyslel si doktor Gerard s upřímným odporem Francouze. „To je příšerná ženská!“ Ve středu skupiny seděla bez pohnutí nafouklá, oteklá stařena – pokřivený starý Buddha — odporný pavouk uprostřed pavučiny!

„La Maman moc krásná není, co?“ poznamenal doktor Gerard k Sarah a pokrčil rameny.

„Je na ní něco skoro – zlověstného, nemyslíte?“ zeptala se Sarah.

Doktor Gerard si ji znovu prohlédl, tentokrát nikoli z estetického, ale profesionálního hlediska.

„Edémy – bude to kardiačka –“ zhodnotil ženu nenuceně lékařskými termíny.

„No ano, to jistě!“ Sarah zřejmě nebrala medicínskou stránku vážně. „Ale v jejich chování k ní je něco divného, nezdá se vám?“

„Víte, kdo to je?“

„Jmenují se Boyntonovi. Matka, ženatý syn, jeho manželka, jeden mladší syn a dvě mladší dcery.“

„La famille Boynton se vydala do světa,“ podotkl doktor Gerard.

„No ano, ale prohlížejí si ho dost divným způsobem. Nikdy nemluví s nikým cizím. A nikdo nesmí udělat nic než to, co schválí ta stará.“

„Aha, matriarchát,“ podotkl doktor Gerard.

„Podle mě spíš tyranie,“ opravila ho Sarah.

Doktor Gerard pokrčil rameny a poznamenal, že všechny americké ženy vládnou světu – to je dobře známé.

„Ano, ale v tomhle případě je v tom víc,“ trvala na svém Sarah. „Ona – té se všichni děsí – má je tak úplně pod palcem – že to je – je to až nemravné!“

„Ženám neprospívá mít příliš mnoho moci,“ souhlasil Gerard s náhlou vážností. Zavrtěl hlavou. „Pro ženu je obtížné moc nezneužít.“

Střelil nenápadně pohledem po Sarah. Pozorovala rodinu Boyntonových – nebo spíš jednoho konkrétního jejího člena. Doktoru Gerardovi přelétl po tváři ironicky chápavý úsměv. Aha! Takhle to tedy je, co?

Opatrně se zeptal: „Hovořila jste s nimi – ano?“

„Ano – aspoň s jedním.“

„S tím mladíkem – mladším synem?“

„Ano. Ve vlaku, když jsme sem jeli z Kantary. Setkali jsme se v chodbičce. Mluvila jsem s ním.“

K životu přistupovala bez rozpaků. Zajímali ji lidé a měla přátelskou, i když ne právě trpělivou povahu.

„Cože jste se s ním dala do řeči?“ zajímal se Gerard.

Sarah pokrčila rameny.

„A proč ne? Často si na cestách povídám s lidmi. Lidé mě zajímají – co dělají, co si myslí, co cítí.“

„Jinými slovy, dáváte si je pod mikroskop?“

„Ano, asi by se to dalo tak brát,“ připustila dívka.

„A jaký jste měla dojem v tomto případě?“

„No,“ zaváhala, „bylo to docela zvláštní… především se ten chlapec začervenal až po kořínky vlasů.“

„A to je tak nezvyklé?“ zeptal se suše Gerard.

Sarah se zasmála.

„Myslíte si, že mě považoval za bezostyšnou potvoru, která po něm vyjela? Ne, to si nejspíš nemyslel. Tohle muži vždycky poznají, ne?“

Upřela na něj upřímně tázavý pohled. Doktor Gerard pokývl.

„Mám dojem,“ pokračovala Sarah zvolna a trochu zachmuřila čelo, „že byl – jak bych to řekla? – zároveň nadšený a šokovaný. Naprosto neúměrně nadšený – a zároveň i úplně absurdně vyděšený. Je to zvláštní, nezdá se vám? Američané se mi vždycky zdají nebývale sebejistí. Dvacetiletý Američan zná svět mnohem lépe a má mnohem víc savoir-faire než stejně starý Angličan. A tomuhle mládenci už musí být přes dvacet.“

„Tak třiadvacet, čtyřiadvacet, řekl bych.“

„Tolik?“

„Myslím si to.“

„Ano… asi máte pravdu… jenom mi připadá hrozně mladý…“

„Psychosociální nepřizpůsobení. Přetrvává fáze dítěte.“

„Tak mám pravdu? Chci říct, je na něm něco ne úplně normálního?“

Doktor Gerard pokrčil rameny a pousmál se jejímu zaujetí.

„Milá mladá dámo, je vůbec někdo z nás úplně normální? Ale připouštím, že nějaký druh neurózy tam asi bude.“

„A určitě to souvisí s tou příšernou starou ženskou.“

„Zdá se, že ji hodně nemáte ráda,“ podotkl Gerard a zvědavě si Sarah změřil.

„Nemám. Ona má – zlý pohled!“

„To má hodně matek,“ podotkl polohlasem Gerard, „když jejich syny přitahují fascinující mladé dámy!“

Sarah netrpělivě pokrčila rameny. Francouzi jsou všichni stejní, pomyslela si. Posedlí sexem! Ovšem jako svědomitá psycholožka byla sama nucena připustit, že většina jevů skutečně tak či onak se sexem souvisí. Její myšlenky se rozběhly známými psychologickými cestičkami.

Prudce se vytrhla ze zadumání. Raymond Boynton šel právě přes salon ke stolu pro časopis. Když se vracel kolem její židle, podívala se na něj a oslovila ho.

„Užili jste si dneska prohlídku památek?“

Řekla to první, co ji napadlo, spíš byla zvědavá, jak zareaguje.

Raymond ztuhl v půli kroku, začervenal se, cukl sebou jako nervózní kůň a s obavami zalétl pohledem k jejich skupince. Pak zamumlal: „No – no ano – no jistě, ovšem. Já –“

A pak se prudce, jako kdyby se mu do slabin zaryly ostruhy, rozběhl s časopisem zpátky ke své rodině.

Groteskní buddhovská postava natáhla tlustou ruku pro časopis, ale doktor Gerard si všiml, že když si ho brala, nedívala se na něj, ale na chlapcův obličej. Něco zavrčela a rozhodně nijak slyšitelně nepoděkovala. Poloha její hlavy se maličko změnila a doktor si všiml, že teď probodává pohledem Sarah. Tvář ovšem zůstala úplně nehybná a bez výrazu. Nedalo se poznat, co se ženě honí hlavou.

Sarah se podívala na hodinky a vykřikla.

„To už je tolik?“ Vstala. „Děkuji mockrát, pane doktore, za to pozvání na kávu. Musím teď jít napsat pár dopisů.“

Vstal a stiskl jí ruku.

„Doufám, že se ještě setkáme,“ řekl.

„Jistě! Možná pojedete do Petry?“

„Rozhodně se o to pokusím.“

Sarah se na něj usmála a šla pryč. Na odchodu míjela rodinu Boyntonových.

Doktor Gerard to celé sledoval. Všiml si, že paní Boyntonová sjela pohledem k synovu obličeji. Viděl, jak se jeho oči setkaly s jejími. Když Sarah prošla kolem, Raymond Boynton pootočil hlavu – nikoli k ní, ale od ní… Byl to pomalý, neochotný pohyb; dělalo to dojem, jako by stará paní Boyntonová tahala za neviditelný provázek.

Sarah Kingová si toho všimla, a byla dostatečně mladá a dostatečně lidská, aby ji to rozzlobilo. Na té kolébající se chodbičce ve spacím vagonu si tak dobře popovídali. Vyprávěli si o svých zážitcích z Egypta, smáli se směšnému jazyku oslařů a pouličních prodavačů. Sarah mu popsala, jak ji nějaký velbloudář s nadějí a drze oslovil: „Vy anglická dáma, nebo americká?“, jak od ní dostal odpověď: „Ne, čínská,“ a jaké potěšení jí způsobilo naprosté ohromení, s nímž na ni ten člověk hleděl. Chlapec jí připadal trochu jako milý, nadšený školák – na jeho dychtivosti bylo něco skoro až
dojemného. A teď, kdovíproč, se choval ostýchavě, neomaleně – vysloveně hrubě.

„Už se s ním nebudu obtěžovat,“ rozhodla se Sarah pohoršeně.

Sarah totiž, ačkoli netrpěla ješitností, měla sama o sobě docela dobré mínění. Věděla, že je pro opačné pohlaví nepochybně přitažlivá, a žádné neomalenosti si nehodlala nechat líbit.

Možná že se k tomu chlapci chovala až příliš přátelsky, protože jí ho z nějakého nepochopitelného důvodu bylo líto.

Ale teď se ukázalo, že to je jenom hrubý, povýšený americký neomalenec.

Do těch dopisů, o kterých se zmiňovala předtím, se ovšem Sarah Kingová nepustila. Usedla k toaletnímu stolku, sčísla si vlasy z čela, zadívala se do znepokojených oříškových očí v zrcadle a začala přemýšlet o své životní situaci.

Právě prošla obtížnou citovou krizí. Před měsícem zrušila zasnoubení s mladým lékařem, přibližně o čtyři roky starším než ona. Velice je to k sobě přitahovalo, ale temperamentem se hodně lišili. Neshody a hádky byly na denním pořádku. Sama měla příliš panovačnou povahu, než aby strpěla klidně prosazovanou autokracii. Sarah byla stejně jako mnoho dalších rázných mladých žen přesvědčená, že obdivuje sílu. Vždycky sama o sobě tvrdila, že si přeje mít muže, který ji zkrotí. Jenže když se setkala s mužem, který by byl toho zkrocení schopen, zjistila, že se jí to vůbec nelíbí. Zrušit zasnoubení ji stálo dost bolavé srdce, ale byla dostatečně prozíravá, aby si uvědomila, že pouhá vzájemná přitažlivost není dostatečný základ pro šťastný život. Záměrně si dopřála zajímavou dovolenou v zahraničí, aby jí pomohla zapomenout, než se vrátí domů a pustí se do seriózní práce.

Vrátila se v myšlenkách z minulosti do současnosti.

„To by mě zajímalo,“ pomyslela si, „jestli by si doktor Gerard byl ochoten se mnou povídat o své práci. Tolik toho dokázal! Kdyby mě tak bral vážně… možná – jestli pojede do Petry –“

Potom si znovu vzpomněla na toho divného neomaleného amerického mladíka.

Nepochybovala o tom, že tím zvláštním způsobem reagoval proto, že u toho byla jeho rodina, ale přesto jím trošku pohrdala. Nechat se takhle ovládat vlastními příbuznými – to je opravdu směšné – zvlášť u muže!

A přesto…

Měla z toho nepříjemný pocit. Na tomhle všem je určitě něco divného.

Najednou nahlas prohlásila: „Ten chlapec potřebuje zachránit! A já se o to postarám!“

TŘETÍ KAPITOLA

Když Sarah ze salonu odešla, doktor Gerard zůstal pár minut sedět na místě. Pak zvolna zamířil ke stolu, vybral si nejnovější vydání Le Matin a usadil se s ním v křesle jen pár metrů od rodiny Boyntonových. Začínal být zvědavý.

Zpočátku ho pobavilo, jakou pozornost ta anglická dívka věnuje téhle americké rodině, a bystře diagnostikoval, že příčinou je především zájem o jednoho konkrétního jejího člena. Jenže na téhle skupince bylo skutečně cosi nenormálního, a to v něm vzbudilo hlubší a nestrannější zájem vědce. Cítil, že tu je beze sporu něco zajímavého z psychologického hlediska.

Skrytý za novinami si je velmi diskrétně prohlédl. Nejdřív chlapce, který tak zřetelně upoutal tu přitažlivou Angličanku. Ano, pomyslel si Gerard, rozhodně je to typ, jaký by jí mohl temperamentem vyhovovat. Sarah Kingová byla silná žena – nervově vyrovnaná, s chladným rozumem a rozhodnou vůlí. O mladém muži doktor Gerard usoudil, že je citlivý a vnímavý, svědomitý a snadno podléhá druhým. Okem lékaře zaznamenal zřejmý fakt, že chlapec je právě ve stavu silného nervového napětí. Doktor Gerard přemýšlel proč. Zaujalo ho to. Ten mladík se patrně těší dobrému fyzickému zdraví, cestuje po cizině a měl by si užívat – proč tedy působí, jako by mu bezprostředně hrozilo nervové zhroucení?

Pak si lékař prohlédl ostatní členy skupiny. Dívka s kaštanovými vlasy byla podle všeho Raymondova sestra. Byli si podobní – měli křehkou kostru, vyvážené tělesné proporce, aristokratický vzhled. Měli podobně štíhlé ruce pěkného tvaru, podobně čistou linku brady a také podobně drželi hlavu na dlouhém štíhlém krku. I dívka byla nervózní… dělala drobné bezděčné pohyby, oči měla nepřirozeně jasné a pod nimi tmavé kruhy. Byla pozorná – ve střehu – nedokázala se uvolnit.

„A taky má strach,“ usoudil doktor Gerard. „Ano, rozhodně má strach!“

Zaslechl útržky rozhovoru – velice obyčejného, normálního rozhovoru.

„Mohli bychom jet do Šalamounových stájí.“ „Nebylo by to na matku příliš?“ „Co podnikneme ráno? Zeď nářků?“ „Samozřejmě. A Chrám – říkají tomu Omarova mešita – nechápu proč.“ „Přece protože z toho udělali muslimskou mešitu, Lennoxi.“

Obyčejné, běžné turistické řeči. A přesto si byl doktor Gerard prakticky jistý, že všechny ty zaslechnuté útržky hovoru jsou zcela nereálné. Byla to jen maska – zástěrka pro cosi, co se přelévalo a vířilo vespod – něco příliš hlubokého a beztvarého, než aby se to dalo vyjádřit slovy… Znovu vrhl přes Le Matin na skupinku nenápadný pohled.

Lennox? To je ten starší bratr. Dala se tu vysledovat rodinná podoba, ale rozdíl byl v tom, že Lennox nebyl tak napjatý. Gerard usoudil, že bude mít asi méně nervózní povahu. Ale i na něm bylo něco divného. Svalové napětí jako u těch prvních dvou na něm nepozoroval, mladík seděl naopak uvolněně, až ochable. Gerard o tom chvíli přemýšlel, probíral se vzpomínkami na pacienty, které vídal takhle sedat v nemocničních pokojích, a pomyslel si:

„Je vyčerpaný – ano, vyčerpaný utrpením. Ten pohled v očích – takový pohled člověk vidí u zraněného psa nebo nemocného koně – tupá zvířecí odevzdanost… Je to zvláštní… nezdá se, že by s ním bylo fyzicky něco v nepořádku… není ale pochyb o tom, že v poslední době prodělal těžké utrpení – duševní utrpení – teď už ale netrpí – otupěle to snáší – myslím, že čeká, až dopadne rána… Jaká rána? Vymýšlím si to všechno? Ne, ten člověk na něco čeká, čeká, až přijde konec. Takhle leží a čekají pacienti s rakovinou, vděční za to, že anodyna trochu otupují bolest…“

Lennox Boynton se zvedl a sebral klubko vlny, které stará žena upustila.

„Prosím, matko.“

„Děkuji.“

Co to plete, ta monumentální, netečná stařena? Něco tlustého a hrubého. „Palčáky pro chudáky v donucovací pracovně,“ napadlo Gerarda. Usmál se vlastní fantazii.

Obrátil svou pozornost k nejmladší člence skupiny – dívce s rudozlatými vlasy. Mohlo jí být tak devatenáct. Pyšnila se nádherně čistou pletí, jaká často doprovází rudé vlasy. Tvář měla trochu příliš hubenou, ale krásnou. Seděla a pro sebe se usmívala – usmívala se do prázdna. Na tom úsměvu bylo cosi podivného. Byl tak nepřítomný, tak vzdálený od hotelu Král Šalamoun, od Jeruzaléma… Doktoru Gerardovi to něco připomínalo… a najednou se mu to prudce vybavilo. Tohle byl stejný zvláštně nadzemský úsměv, který nadzvedává koutky rtů karyatid na Akropoli – bylo v něm cosi odtažitého, krásného a trochu nelidského… Z kouzla toho úsměvu, z její nádherné nehybnosti ho bodlo u srdce.

A pak si doktor Gerard s ohromením všiml jejích rukou. Před skupinou kolem ní je ukrýval stůl, on je však ze svého místa viděl jasně. Ve skrytu klína trhaly – škubaly – cupovaly jemný kapesníček na malé kousíčky.

Vyrazilo mu to dech. Ten odtažitý nepřítomný úsměv – nehybné tělo – a horečně ničivé ruce…

ČTVRTÁ KAPITOLA

Ozvalo se pomalé, astmaticky sípavé zakašlání – a pak ta monumentální pletoucí žena promluvila.

„Ginevro, jsi unavená. Měla by sis jít lehnout.“

Dívka sebou trhla a prsty přerušily svou mechanickou činnost. „Nejsem unavená, matko.“

Gerard s uznáním zaznamenal, jak melodický má hlas. Byla v něm sladká zpěvavost, která mění i ty nejobyčejnější věty v kouzla.

„Ale ano, jsi. Já to poznám. Myslím, že zítra budeš muset památky vynechat.“

„Ne, nebudu! Vůbec nic mi není.“

Její matka drsným, chraplavým – skoro skřípavým hlasem prohlásila: „Ale je. Bude ti špatně.“

„Nebude! Nebude!“

Dívka se prudce roztřásla.

Tichý, vyrovnaný hlas pronesl: „Půjdu s tebou nahoru, Jinny.“

Nato se zvedla klidná mladá žena se široko posazenýma, zadumanýma šedýma očima a úhledně stočenými tmavými vlasy.

Stará paní Boyntonová ji zarazila: „Ne. Ať jde nahoru sama.“

„Já chci, aby šla Nadine se mnou!“ vykřikla dívka.

„Pak samozřejmě půjdu.“ Mladá žena udělala krok vpřed.

„To dítě půjde raději nahoru samo – není to tak, Jinny?“ zopakovala stařena.

Chvilku bylo ticho – jen chviličku, a pak Ginevra Boyntonová pronesla hlasem náhle plochým a otupělým:

„Ano; radši půjdu sama. Děkuji, Nadine.“

Šla pryč; měla vysokou, kostnatou postavu a pohybovala se s překvapivým půvabem.

Doktor Gerard spustil noviny a dopřál si uspokojivý pohled přímo na starou paní Boyntonovou. Dívala se za svou dcerou a její tlustá tvář byla zkřivená do zvláštní grimasy. Vzdáleně připomínala karikaturu toho půvabného nadzemského úsměvu, který před chviličkou proměňoval tvář dívky.

Pak stará žena přenesla svůj pohled k Nadine. Ta si pouze znova sedla, zvedla oči a své tchyni pohled oplatila. Tvářila se zcela nevzrušeně. Pohled stařeny byl však doslova zlomyslný.

„To je ale absurdní stará tyranka!“ pomyslel si doktor Gerard.

„Une dompteuse!“ pomyslel si doktor Gerard.

A v té chvíli pochopil, jaký podtón ta nevinná rodinná rozmluva měla. Byla to nenávist – tajný mohutný proud nenávisti.

„Většina lidí by si o mně pomyslela, že se oddávám absurdním fantaziím,“ pomyslel si. „Tohle je běžná americká rodina, která drží při sobě a užívá si cestu po Palestině – a já kolem toho spřádám historku o černé magii!“

Pak si se zájmem prohlédl tu tichou mladou ženu jménem Nadine. Na levé ruce měla snubní prsten a právě před jeho očima vrhla krátký, ale výmluvný pohled na světlovlasého, ochablého Lennoxe. A v té chvíli doktor Gerard věděl…

Je nešťastná a má veliké obavy o svého manžela, ale ona osobně je volná.

„Tohle je skutečně velice zajímavé,“ poznamenal pro sebe doktor Gerard.