Michelle Marly

ROMY UND DER WEG NACH PARIS

Copyright © 2021 by Aufbau Verlage GmbH & Co. KG, Berlin

(Published with Aufbau Taschenbuch; Aufbau Taschenbuche

is a trademark of Aufbau Verlage GmbH & Co. KG)

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by www.buerosued.de, München

Jacket Motive © by Giancarlo BOTTI / Kontributor / Getty Images

Translation © 2024 by Olga Kolečková

ISBN 978-80-249-5577-3

Obsah

- I.

- KAPITOLA 1

- KAPITOLA 2

- KAPITOLA 3

- KAPITOLA 4

- KAPITOLA 5

- KAPITOLA 6

- KAPITOLA 7

- KAPITOLA 8

- KAPITOLA 9

- KAPITOLA 10

- KAPITOLA 11

- KAPITOLA 12

- KAPITOLA 13

- KAPITOLA 14

- KAPITOLA 15

- KAPITOLA 16

- KAPITOLA 17

- KAPITOLA 18

- KAPITOLA 19

- KAPITOLA 20

- KAPITOLA 21

- KAPITOLA 22

- KAPITOLA 23

- KAPITOLA 24

- KAPITOLA 25

- KAPITOLA 26

- KAPITOLA 27

- KAPITOLA 28

- KAPITOLA 29

- KAPITOLA 30

- KAPITOLA 31

- KAPITOLA 32

- KAPITOLA 33

- KAPITOLA 34

- KAPITOLA 35

- II.

- KAPITOLA 36

- KAPITOLA 37

- KAPITOLA 38

- KAPITOLA 39

- KAPITOLA 40

- KAPITOLA 41

- KAPITOLA 42

- KAPITOLA 43

- KAPITOLA 44

- KAPITOLA 45

- KAPITOLA 46

- KAPITOLA 47

- KAPITOLA 48

- KAPITOLA 49

- III.

- KAPITOLA 50

- KAPITOLA 51

- KAPITOLA 52

- KAPITOLA 53

- KAPITOLA 54

- KAPITOLA 55

- KAPITOLA 56

- KAPITOLA 57

- KAPITOLA 58

- DOSLOV

- PODĚKOVÁNÍ

Tři lidé změnili můj život:

Alain Delon, Luchino Visconti a Coco Chanel

ROMY SCHNEIDER

I.

ALAIN DELON

KAPITOLA 1

PAŘÍŽ

10. dubna 1958

Letadlo Air France z Mnichova prorazilo mraky nad Île-de-France a za kulatým okénkem se otevřel úchvatný pohled na pole a louky. Z této výšky vypadaly vesnice se statky namačkanými neuvěřitelně blízko sebe malinké jako ze stavebnice s domečky na hraní. Letoun strmě zatočil a vynořila se metropole, impozantní světlé budovy s břidlicovými střechami, zeleň kolem některých z nich a panoráma města protnuté tmavým, třpytivým pásem vody. I z této dálky a navzdory pošmournému počasí se dala tušit zvláštní atmosféra, o které se po desetiletí zpívá v americké písni Duben v Paříži. Zdálo se, že kouzlo jara na cestovatele už netrpělivě čeká a jako téměř všichni cestující snila i Rosemarie Albachová o kávě pod rozkvetlými stromy, sladké vůni měsíce dubna a vlahé bríze, jež ji zavine do svého objetí.

S pobrukováním jakési melodie se odtrhla od kouzelného pohledu a podívala se na sebe do zrcátka malé pudřenky. Letěla do Paříže pracovně, krása francouzského hlavního města a přísliby jara představovaly jen příjemný bonus navíc. Nic víc než kulisa pro mladou ženu, v devatenácti vlastně ještě dívku, která byla všude středem pozornosti. Vyžadovalo to perfektní zevnějšek, a ten měla. Husté hnědé vlasy se díky vydatné dávce laku ani nehnuly a účes vypadal stejně, jako když vyšla před odletem z kadeřnictví. Řasenka se nerozmazala a rty si přejela rtěnkou po jídle v letadle. Krátce si přepudrovala nos a pak uklidila líčidla zpátky do kabelky. Když opět vyhlédla z okénka, ještě si stále potichu prozpěvovala. Letecké snímky velkoměsta vystřídalo idylické okolí letiště Orly. Nezastavěné oblasti byly rozsáhlejší, a pak se betonová dráha přiblížila, až se zdálo, že by si na ni mohl člověk sáhnout. Kdybych nebyla zvyklá létat, dostala bych nejpozději teď příšerný strach z nouzového přistání, pomyslela si Romy.

Letadlo s prudkým otřesem dosedlo. I když měla bezpečnostní pás utažený, vymrštila se horní polovina jejího těla v důsledku brzdného účinku dopředu a pak zase zpátky na měkce polstrované opěradlo. Romy cítila, jak se jí v žaludku zvedly bublinky šampaňského, a přála si, aby se bývala vzdala druhé skleničky, která se podávala v první třídě.

Alkohol jí pomohl se alespoň do určité míry uvolnit, což nutně potřebovala. Jakmile dorazí do Orly, čeká ji veřejné seznámení s novým filmovým partnerem. Setkání se zúčastní hlavní představitelé francouzského tisku, bude se muset usmívat a předstírat, že přistání ve Francii bylo mnohem příjemnější než ve skutečnosti. Sekt zpravidla v podobných situacích pomohl, stejně jako občas v šatně ateliéru nebo v zákulisí studia, ale pokud ho vypila trochu víc, než měla, dosáhla pravého opaku. Proč se jen víc nebrzdila!

Teď už jí vůbec nebylo do zpěvu a melodie jí zamrzla na rtech.

„Pilot mohl přistát trochu citlivěji,“ vyjádřila se matka sedící vedle ní.

„Bienvenue à Paris,“ ozval se z reproduktorů na palubě hlas stevardky. „Vítejte v Paříži. Dnes je bohužel velmi chladno, z věže máme informaci, že teplota nevystoupila ani na šest stupňů Celsia. Nezapomeňte si v letadle kabáty.“

Takže adié, líbezné jarní pocity, pomyslela si Romy. Dobře že se v Paříži zdrží jen chvilku a už zítra odletí na dovolenou na Ibizu. Tam by mělo být slunečno a teploty budou určitě příjemnější. Přečte si nový scénář a příležitostně začne přemýšlet o své roli, ale jinak na veškerou práci a všechno, co je s ní spojeno, zapomene. Ta myšlenka ji zahřála skoro víc než stříbřitě šedý persián, který letuška vyndala ze šatny a teď jí ho podávala.

„Usmívej se, dítě,“ připomněla jí matka. Vstala a přehodila si přes kabátek kostýmu norkovou štólu. „Stále se usmívej.“

Romyin neradostný výraz se téměř automaticky proměnil v profesionální, zářivý úsměv. Přesto zamumlala: „Nemám na tuhle show vůbec náladu.“ Přesně řečeno uvítací ceremonie na letišti z duše nenáviděla. Byly určené jen a jen tisku a pro něj musela předstírat, že cestování miluje, případně měla vypadat, jako by přiletěla na obláčku s andělem – ve své nebeské verzi stvořené pozemskou vizážistkou.

„Samozřejmě se na všechno těšíš. Kvůli téhle schůzce jsme v Paříži, jinak jsme mohly zůstat doma.“

„Jistě, mami.“ Ať se sebevíc snažila nedat na sobě nic znát, její odpověď vyzněla jako hluboký povzdech.

* * *

Scéna, kterou Romy viděla, když vystupovala z letadla, jí bohužel náladu nezvedla. Počasí se ani zdaleka nedalo nazvat jarním a bylo přesně tak šedivé a chladné, jak ohlásila letuška. Místo aby nastoupila do jedné z limuzín stojících kousek od letadla na rolovací ploše a rychle se odjela schovat před zimou někam do tepla, očekávalo se od ní, že se bude pohybovat, jako by jí mrazivé teploty ani v nejmenším nevadily. Zvolna, zářivě, s šarmem a určitou nedotknutelností. Má být manekýnou na přehlídkovém molu, nebo dokonce císařovnou kráčející k trůnu. A tenhle obor ona dobře zvládala.

Dole u výstupních schůdků čekala skupina fotografů, a jakmile se Romy objevila ve dveřích letadla, začali šermovat fotoaparáty a divoce cvakat. Na druhé straně schodů, ani ne metr od reportérů, zaujali pozice čtyři muži, z nichž dva drželi v ruce květiny, míněné pravděpodobně jako dekorativní pozdrav na uvítanou pro ni a její matku. S producentem Michelem Safrou a režisérem Pierrem Gaspardem-Huitem se Romy již setkala, ale oba mladé muže vedle nich ještě nikdy neviděla. Zaručeně to měli být její partneři v plánovaném filmu, kvůli kterému se konalo tohle představení. Jednomu z nich bylo něco přes dvacet, měl tmavé vlasy a přátelskou tvář. V obchodním outfitu působil sebevědomě a atraktivně a – což zhodnotila jako to nejdůležitější – mnohem méně afektovaně než ten chlap vedle něj.

„Panebože, to je teda divnej týpek,“ ujelo jí.

Muž, kterého okomentovala, jí připadal na Francouze hodně vysoký a očividně nebyl o moc starší než ona. Měl tak sličnou tvář, jako by v ní ožil obličej antické bysty Eróta, jeho tmavomodré oči v šedém denním světle fialkově zářily a lesk černých vlasů připomínal čínský lak. Napjaté držení svědčilo o vytrénovaném těle, černý oblek pod rozepnutým kabátem mu bezvadně seděl, bílá košile a tmavá kravata ideálně ladily. Na mladíkovi jeho věku však bezchybné oblečení působilo nepřirozeně, každopádně pro tuto příležitost nevhodně elegantně. V ruce svíral kytici rudých růží s dlouhými stonky. Všeho krásného na něm bylo až moc, aby to mohla být pravda. Jako by někdo vytvořil čísi přehnanou kopii, nadmíru perfektně naaranžovanou atrapu originálu, který by Romy pravděpodobně považovala za stejně nezajímavý jako toho, kdo na ni čekal.

Zjevně se jí nepodařilo zcela skrýt zděšení nad uvítacím výborem, protože matka znovu zašeptala: „Usmívej se! Nezapomeň se usmívat, ať se děje cokoliv.“

„Je to všechno tak trapné,“ procedila Romy skrz zaťaté zuby.

Michel Safra, prostě gentleman ze staré školy, pozdravil podle pravidel nejprve Magdu Schneiderovou. Předal jí kytici se slovy: „Bonjour, Madame, bienvenue à Paris!“ Po krátké pauze, během níž všichni setrvali ve svých pozicích, aby poskytli zástupcům tisku dostatek příležitostí k fotografování, se obrátil k Romy a matku přenechal režisérovi: „Vítejte v Paříži, mademoiselle. Mohu vám představit vašeho filmového partnera? To je Alain Delon.“

„Bonjour,“ zamumlal a s velkým, poněkud teatrálním gestem položil růže Romy do náručí.

Spouště fotoaparátů cvakaly rychlostí kulometů.

Romy k sobě přitiskla květiny, vděčná, že si oblékla kožich, přes který necítila trny.

„Mademoiselle…!“ zavolal na ni reportér, takže mu věnovala pohled do objektivu.

„Souriez s’il vous plaît!“ ozvalo se z dalších úst.

A Romy se na rozkaz znovu usmála. Jako pes, který si poslušně „sedá“ a „lehá“, pomyslela si.

„Mademoiselle Schneider, monsieur Delon, merci de vous rapprocher…!“ křičel další fotograf. Tentokrát Romy nerozuměla ani slovo. Její školní francouzština nestačila na jemné rozlišení povelů. Alain Delon se k ní naklonil. Romy nejprve zaregistrovala, že je nejméně o deset centimetrů vyšší než ona. Měřila jen metr šedesát dva, ale měla lodičky na vysokém podpatku. Vzápětí v ní blízkost cizího mladého muže vyvolala nepříjemný pocit.

Jeho voda po holení jí stoupla do nosu. I s ní to přehnal. Už se od něj chtěla vzdálit, když se k nim obrátil druhý muž, který na ni čekal, a požádal ji německy s francouzským přízvukem: „Fotografové chtějí, abyste stáli blíž u sebe. Udělejte jim tu laskavost, mademoiselle. Jsem Jean-Claude Brialy, Alainův přítel, hraju ve vašem novém filmu vedlejší roli.“

Proč nemůže být jejím novým filmovým partnerem tenhle sympaťák? Navíc by se s ním domluvila, zatímco Alain Delon se vůbec neodváží otevřít pusu.

„Do you speak English?“ zeptala se krasavce a přitom se rozzářeně dívala do kamer, jako by se do toho nepříjemného chlapa okamžitě zamilovala.

„A little bit,“ odpověděl jazykem znějícím spíš jako francouzština než řeč, od níž si Romy slibovala, že by se jí mohli dorozumět. Navíc z něj cítila jakousi nadřazenost, která ji odpuzovala.

Pravděpodobně měla štěstí, že se snížil k tomu, aby s ní vůbec promluvil. Přitom to je nýmand. Nikdo nezná Alaina Delona. Právě proto chtějí, aby hrál s ní. To její jméno přitahuje jako magnet, ne jeho. Ale proč se proboha produkce rozhodla zrovna pro tohohle otravu? Proč matka, vždycky přezkoumávající všechny její filmové partnery zprava a zleva, s výběrem souhlasila? Proč se ona, Romy, dala vůbec přemluvit, aby roli přijala? Vždyť Magda Schneiderová ji před pětadvaceti lety zahrála naprosto skvěle. Řetězec špatných rozhodnutí způsobil, že teď stojí na rolovací ploše letiště Orly vedle hezouna, který jí připadá víc než zbytečný. A jí nic nepomůže. Prostě strašná situace. Producent se několika slovy obrátil na novináře, ale Romy neposlouchala, ponořená do svého neštěstí a zároveň poháněná ctižádostí udělat co nejlepší dojem. Safra zřejmě požádal reportéry o pochopení, že doba pro focení skončila, protože dámy je nyní třeba odvézt do hotelu. Zástupci francouzských médií se sice s reptáním, ale přece jen stáhli. Romy si všimla, že matka, která se bavila s Pierrem Gaspardem-Huitem, vykročila k prvnímu citroënu. V chůzi se ohlédla přes rameno a povzbudivě na ni kývla. Alain Delon pochopil a konečně od Romy poodstoupil. Ceremoniál pro tisk skončil. Nejhorší minuty po příjezdu má za sebou.

Zhluboka se nadechla a vydechla. S překvapením zjistila, že vzduch provoněný deštěm v ní skutečně vyvolává pocit opěvovaného pařížského dubna, přestože je studený. Udělalo jí dobře naplnit si jím plíce.

Alespoň že růže v tomhle ročním období nevoní tak intenzivně jako v létě. Kytice v náručí ji obtěžovala. Rozhlédla se, zda by nenašla někoho, kdo by ji od ní mohl převzít. Ale pozorná rekvizitářka obstarávající podobné úkoly ve studiu u schodů do letadla nebyla.

Protože nikoho jiného vhodného neviděla a on pořád stál poblíž ní, podala květiny zase jemu. Alain Delon byl příliš zmatený, aby po nich nesáhl.

Když šla k autu, které na ně čekalo, slyšela ho za svými zády poznamenat: „Kdo si myslí, že je? To má být světová hvězda? Brigitte Bardotová je světová hvězda – ale Romy Schneiderová?“

Bohužel pro svůj výpad použil slovní zásobu, kterou se Romy našprtala na internátu augustiniánských jeptišek na zámku Goldenstein v Salcbursku.

KAPITOLA 2

Monsieur Delon se nepochybně mýlil. Romy Schneiderová je světová hvězda. Například ve Španělsku běžel její film Mládí královny Viktorie v největších kinech téměř rok. Loni v lednu procestovala v rámci propagačního turné k příběhu o mladé královně Viktorii Spojené státy a okusila chuť slávy i v zámoří. V New Yorku a Los Angeles vystupovala v osmi živých televizních pořadech, pětkrát mluvila v rádiu, poskytla rozhovory bezpočtu sloupkařů a novinářů z tištěných médií a pózovala spoustě fotografů, až ji z toho bolely svaly od nepřetržitého úsměvu. Navštívila ples Opery na Manhattanu a natočila zkušební snímky pro Metro Goldwyn Mayer v Hollywoodu. V neposlední řadě kvůli časovému posunu se nemohla zbavit únavy, ale vzrušení ji udržovalo v napětí. Všechno jí připadalo neuvěřitelně velkolepé.

Přestože rodiče byli filmoví herci, Romy až do čtrnácti neznala svět před ani za kamerou. Jí uctívaný, ovšem doma většinou nepřítomný otec Wolf Albach-Retty opustil mami, ji i dvouletého bratra, když jí bylo pět. Potom ho viděla ještě řidčeji. Magda Schneiderová se snažila o rodinu postarat, ale musela pracovat, a proto tu mohla být pro Rosemarie a Wolfa-Dietera pouze o prázdninách. Velmi silný vztah měla Romy k prarodičům Schneiderovým, středostavovským augsburským občanům. Dědeček pracoval jako instalatér a babička byla v domácnosti. Aby mohli pečovat o vnučku, přestěhovali se do venkovského domu Magdy Schneiderové Mariengrund v Schönau u Berchtesgadenu. Romy díky nim prožila dětství daleko od pracovního světa rodičů. Jako teenager znala filmy jen z návštěv kina v Salcburku, které občas povolily jeptišky na internátu, a byla nadšenou členkou divadelního souboru. Vystupovat na školním jevišti pro ni hodně znamenalo a tajně snila o povolání herečky. Přemýšlela však také o tom, že se vyučí nějakému uměleckému řemeslu, protože milovala a také mistrně zvládala malování talířů. Těmito vlastnoručně vyrobenými díly neustále obdarovávala všechny členy rodiny.

Její život se úplně změnil dva dny po čtrnáctých narozeninách, kdy vyrazila s mami na nákupy do Mnichova. To už byla matka vdaná za bohatého kolínského restauratéra Hanse Herberta Blatzheima, což znamenalo, že o rodinných záležitostech začal rozhodovat cizí člověk. Romy přijala nevlastního otce zcela pragmaticky, a dokonce mu říkala daddy, i když se s ním odteď musela dělit o beztak dost omezenou matčinu pozornost. Potom však nastal nejintenzivnější společný čas matky a dcery, který by si Romy předtím nedokázala ani ve snu představit. Začal dost neobvyklým čajem v sále noblesního hotelu Bayerischer Hof.

Poprvé ji maminka vzala do takového luxusního podniku, a navíc na schůzku s režisérem Hansem Deppem, s nímž Magda Schneiderová spolupracovala na novém projektu. Tehdy také Romy prvně potkala muže z uměleckého prostředí rodičů, což pro ni bylo samozřejmě obzvlášť vzrušující. Ale zatímco se dospělí bavili o obsazení Magdiny dcery do filmu Šeříky až bílé začnou kvést, kroužily Romyiny myšlenky kolem přijímacích zkoušek na uměleckořemeslnou školu. Teprve když zaslechla své jméno, pochopila, o kom matka v souvislosti s rolí mluví. Zkušební snímky v bavorském Hollywoodu Geiselgasteigu, potom další v Západním Berlíně. A tak se Romy stala filmovou herečkou, aniž by studovala herectví. Hned na začátku šlo všechno překvapivě snadno. Měla dobrou paměť, rychle se naučila text, ukázněně se řídila pokyny režiséra, kameramana a osvětlovače a hrála vlastně sama sebe – hezkou mladou dívku, naprosto přirozenou a okouzlující svým srdečným, hřejivým šarmem.

Nikdo nepočítal s jejím úspěchem, a už vůbec ne Romy sama. Všechny zúčastněné překvapila bouře nadšení, kterou vyvolala mladá anglická královna Viktorie, její první hlavní role. Další rok následoval trhák Sissi, kdy už Romy Schneiderová platila za celebritu v Německu a Rakousku a brzy se jí měla stát i v mnoha dalších zemích. Když cestovala z letiště Orly do hotelu George V. v 8. pařížském obvodu po boku matky, řadila se k nejpopulárnějším mladým filmovým divám na světě. Právě proto ji Michel Safra angažoval, i když to její budoucí francouzský kolega viděl jinak.

„Jak jste vlastně přišli na toho Alaina Delona?“ Romy si při pomyšlení na namachrovaného chlápka povzdechla. Pravděpodobně jel do města jiným autem. Nebo metrem. Nevěděla.

„Vybral si ho tvůj režisér,“ vysvětlovala jí trpělivě matka. „Já jsem se podívala na zkušební snímky a pak jsem se připojila k názoru Pierra Gasparda-Huita. Alain Delon je zcela neznámý, což vidím jako předpoklad pro spolupráci s tebou, a jemu to moc sluší, zejména v uniformě, kterou nosí v roli poručíka Lobheimera. Kromě toho mi připadá dost talentovaný.“

„Talentovaný?“ zopakovala Romy suše. „A v čem prosím tě?“

Magda ji láskyplně pohladila po ruce. „Talentovaný jako herec samozřejmě. Nezoufej, počkej a uvidíš.“

Trpělivost nepatřila právě k Romyiným silným stránkám. Věděla však také, že na tom rozhodnutí nemůže nic změnit.

Přesto si postěžovala: „Jaký to má smysl být filmovou hvězdou, když nemůžu mluvit do přidělování rolí?“

„Já na to mám právo na základě smlouvy,“ namítla Magda, jenže Romy neposlouchala a dál bědovala: „Přála bych si, abych se prosadila a mohla zase hrát s Horstem Buchholzem. Víš, jak mě natáčení s ním bavilo.“

Ve chvíli, kdy dořekla větu, si uvědomila, že začít mluvit o téhle mladé německé hvězdě byla chyba.

Horst Buchholz pro ni představoval světlý bod všedního natáčecího dne, stejně jako na začátku její kariéry mladý vídeňský asistent režie Hermann Leitner, do něhož se zamilovala při natáčení Mládí královny Viktorie. Samozřejmě že z toho nebylo víc než neškodné horování, protože bez mami neudělala ani krok. Potom se na filmovém plese v Mnichově setkala s rakouským lyžařem Tonim Sailerem. Přestože byl několikanásobným mistrem světa a olympijským vítězem, pohyboval se ve vybrané společnosti slavných lidí, kterou Romy brala jako samozřejmost, hodně neohrabaně. Naštěstí rozuměla jeho drsnému tyrolskému přízvuku, což znamenalo, že si spolu celý večer povídali, smáli se a užili si spoustu legrace. Další den se sešli na obědě – i s maminkou – a bylo po flirtování.

S Horstem Buchholzem se to vyvíjelo jinak. Byli partnery ve dvou filmech, takže strávili hodně společného času a vzdor matčině přítomnosti se mohli spřátelit. Berlíňan na ni zapůsobil svým původem. Pocházel z dělnického prostředí v Neuköllnu, pro ni cizího světa, a proto také nebyl tak přizpůsobivý a dobře vychovaný jako ona. Vypadal skvěle a připadal jí zajímavý ve všech ohledech. Romy v něm viděla revolucionáře, který jde odvážně a sebevědomě za svým cílem stát se mezinárodní hvězdou. V Německu ho po jeho hlavní roli v Chuligánech znali prakticky všichni a většinou ho uctívali jako německého Jamese Deana. Jeho podprahová divokost fascinovala Romy mnohem víc než uhlazený vzhled namyšleného hezouna Alaina Delona. Nakonec právě z toho mezi nimi vznikl problém. Hotte, jak mu říkali jeho rodina a přátelé, ji obvinil, že mu nerozumí, protože má úplně jiné kořeny…

„Horst Buchholz nepřicházel v úvahu,“ přerušila Magda její myšlenky, a přitom nebylo jasné, jakou jeho roli má na mysli.

Ať tak či onak, Romy to všechno tak úplně nechápala. Dívala se tedy mlčky z okna. Vysoké měšťanské křídově bílé domy 14. obvodu vystřídaly noblesnější budovy 7. obvodu. V dálce se nad scénou tyčila zlatá kopule Invalidovny a Romy věděla, že brzy uvidí na druhé straně Eiffelovu věž a projede kolem ní. Znala cestu z letiště směrem na Champs-Élysées a od první návštěvy Paříže před dvěma lety si ji pokaždé vychutnávala.

„Byl tam také mladý Angličan Roger Moore. Třicátník, pro tebe však moc starý. Alain Delon je atraktivní, o tři roky starší než ty, přesně to, co film potřebuje.“

Delon je pravděpodobně miláčkem každé tchyně, pomyslela si Romy. Nudnej patron.

Nahlas, i když pořád ještě mrzutě, namítla: „S tím Angličanem bych si mohla aspoň popovídat.“

„Máš mnohem lepší angličtinu, to ano. Ale tvoje školní francouzština taky není marná.“

„Ano, mami,“ přisvědčila Romy rezignovaně. Co jiného taky může říct? Přitiskla nos na sklo a dívala se ven. Jeli kolem úctyhodných zdí École militaire a poté kolem Eiffelovy věže a po Pont d’Iéna přes Seinu. Začalo pršet. Po skle stékaly jemné proužky vody, zatímco Romy snila o jarních pařížských pocitech.

Ty zde zažila před rokem při natáčení s Horstem Buchholzem a zamilovala se nejen do tohoto města. Nečekala, že její návrat bude tak smutný.

KAPITOLA 3

Tisková konference, porada s režisérem, zkoušky – Romy dobře znala postup příprav celovečerního filmu. Natáčení bylo jako obvykle omezeno na dva měsíce a muselo být později dokončeno v Paříži a Vídni na den přesně, aby se dodržel stanovený časový rámec. Nesměly vzniknout jakékoli komplikace a náklady navíc. Proto se všechno tak pečlivě plánovalo. Romy si to plně uvědomovala. Nechtěla zavinit, že se něco nepodaří podle harmonogramu. Ve studiu i při natáčení v terénu pracovala precizně jako švýcarské hodinky. Na ní to nebude, když dojde k prodlení.

Svým filmovým partnerem si samozřejmě nebyla tak jistá. Věděla, že mu je stejně málo sympatická jako on jí.

Alespoň v tomhle bodě se shodneme, pomyslela si s trochou úlevy. Sbalit ji naštěstí nechce.

„Alain a já bychom vás rádi pozvali.“ Přes nesrozumitelné klábosení ostatních, kteří se předtím v jejím hotelu účastnili odpolední schůzky s režisérem, k ní dolehl měkký tón Jeana-Clauda Brialyho s jeho s okouzlujícím francouzským akcentem. „Pokud dnes večer nemáte jiné plány,“ zopakoval, „rádi bychom vás pozvali do Lida.“

Překvapením oněměla.

„Pozvánka samozřejmě platí i pro paní maman,“ dodal horlivě.

„Áno,“ vydala ze sebe protáhle. Znělo to jako otázka, ne jako přitakání. Přesně vzato Romy v té chvíli nevěděla sama dobře, co chce.

„Po večeři bude v Lidu skvělá revue,“ pokračoval Brialy, který zřejmě cítil její nejistotu. „Hvězdami jsou dvě mladé ženy z Německa. Určitě chcete Kesslerova dvojčata také vidět, mademoiselle Schneiderová. Nebo u vás nejsou tak slavná jako tady?“

„Ale ano, jsou,“ ujistila ho rychle. A pak se usmála. „Vlastně bych tu show v Lidu opravdu moc ráda viděla.“

Radostně se na ni podíval. „Voilà, tak tedy máme rande.“

„Řeknu to matce.“

* * *

Když večer procházela vedle mami efektně osvětlenou nákupní pasáží ke vchodu světoznámého varietního divadla na Champs-Élysées, přemýšlela, který ďábel ji posedl, aby pozvání přijala.

Samozřejmě si ráda večer vyrazila. Bylo jí devatenáct a v tom věku se všechny dívky chtějí bavit. Formálních večerních akcí po matčině boku – často za doprovodu nevlastního otce – si již užila víc než dost. Hans Herbert Blatzheim vlastnil nespočet restaurací, barů a nočních klubů, z nichž téměř všechny navštívila, nebo daleko spíš musela navštívit, protože fotografie s Romy Schneiderovou znamenala pro příslušný podnik reklamu. Od večeře v Lidu neočekávala nic jiného, než co znala. Kromě toho se filmová společnost jistě postará o potřebný počet lidí od novin, kteří si vyfotografují budoucí filmové milence na rande zorganizovaném Claudem Brialym. Bude to tedy večer jako všechny ostatní. To ovšem nemělo nic společného s tím, jak chápaly pojem vyrazit si Romyiny vrstevnice – a vlastně už i ona sama.

Od určité doby i ji stále častěji napadalo, že se její život musí změnit. Je jí devatenáct. To přece znamená převzít odpovědnost sama za sebe. Osamostatnit se. Nemohla navždycky zůstat loutkou v rukou matky a nevlastního otce. Na druhou stranu nechtěla o péči své rodiny přijít.

Představa, že získá svobodu za cenu ztráty matčiny lásky, pro ni byla nesnesitelná. Proto se vždycky řídila přáním rodičů – jenže v poslední době ne tak ráda jako v minulých letech.

Dnes večer se ovšem nechtěla setkat s Alainem Delonem a Jeanem-Claudem Brialym jen proto, aby se bouřila. Spíš předpokládala, že producent a režisér ocení, když s nimi půjde, a tím zase jednou splní všechna očekávání. Doufala také, že svého filmového partnera lépe pozná, aby si pak mohli vybudovat harmonický kolegiální vztah. To by spolupráci usnadnilo a zlepšilo. Takovou silnou antipatii u druhého herce dosud nezažila, pokládala za samozřejmé, že s muži i ženami, s nimiž má stát před kamerou, budou dobrými přáteli. Totéž si slibovala od kolegů při nejbližším natáčení. A pokud musí jít kvůli přátelským vztahům do Lida s protivou jako Alain Delon, prostě půjde.

Kabaret Lido byl zařízen velmi elegantně ve stylu staromódního revuálního divadla. Stoly s pohodlnými čalouněnými židlemi a malými pohovkami tvořily půlkruh ve vhodné vzdálenosti před jevištěm, výklenky zútulňovaly prostor a stolní lampy se postaraly o tlumené osvětlení v jinak polotemném divadelním sále. Romy také kvitovala s povděkem, že je na stolech jídlo.

Kapela hrála k tanci francouzské šansony a melodický swing, ne jazz nebo dokonce rokenrol. Páry, které se na parketu pod pódiem otáčely v rytmu pomalého waltzu, byly elegantně oblečené, všechny dámy na sobě měly koktejlové šaty a pánové si oblékli smokingy. Číšníci ve fracích a dlouhých bílých zástěrách nosili z kuchyně restaurace obrovské talíře s mořskými plody a šampaňské. Všechno se zdálo tak neuvěřitelně luxusní, že si Romy neodpustila myšlenku, jak si dva neznámí herci mohou dovolit takové exkluzivní prostředí. Účet za jejich povyražení určitě zaplatí producent.

Když manažer vedl Romy a Magdu k rezervovanému stolu, Delon a Brialy už na ně čekali – oba samozřejmě ve večerním obleku. Delon působil stejně uhlazeně jako na letišti. Kdyby ten mužský vypadal trochu víc jako mladík své doby a neměl pořád nasazený ten smrtelně vážný výraz, asi by mi nepřipadal tak nepříjemný, pomyslela si Romy, když mu podávala ruku a zdvořile popřála „Bonsoir“.

„Isch liebe disch. Miluji tě,“ odpověděl Alain Delon vážně.

Romy podrážděně stáhla ruku. „Co prosím?“

„Jde na to trochu zhurta, váš přítel,“ poznamenala Magda s úsměvem a s bravurní shovívavostí královny matky.

Brialy se rozpačitě zašklebil. „Naučil jsem Alaina tuhle německou větu – a asi to špatně pochopil…“

Následoval rychlý, polohlasný mumlavý francouzský dialog, z něhož Romy nerozuměla ani slovo.

„Jsme moc rádi, že jste obě přišly,“ ukončil Brialy šarmantně trochu trapné téma. „To je vše, co vám chtěl Alain vlastně říct, mademoiselle.“

„Ano…,“ Romy skousla spodní ret. Její nálada klesla pod bod mrazu. Nebyl to zvlášť úspěšný úvod společné večeře kolegů, kteří se měli stát přáteli. S postranním pohledem na Delona tedy dodala: „Ani mě nenapadlo, že by pan Delon chtěl říct víc.“

Její matka se snažila zachránit situaci a přátelsky všechny vyzvala: „Neposadíme se?“ Protože to byla řečnická otázka, usedla na nejbližší místo, aniž by čekala na odpověď. Vrchní číšník jí beztak už přistrčil židli.

Napětí nepolevovalo. Delon objednal šampaňské, ale pravděpodobně nepočítal s tím, kolik alkoholu Romy za určitých okolností snese. V naději, že večer přece jen může přinést něco pozitivního, vyprázdnila první sklenici, jako by to byla limonáda. Druhou pila pomaleji, ale protože se přidali i Magda a Brialy, musela se brzy otevřít druhá láhev – a potom i třetí. Na Delonův pokyn přinesli číšníci dva z obrovských talířů s mořskými plody. Romy jedla s velkou chutí, načež její budoucí filmový partner objednal extra porci kaviáru.

Romy si všimla matčina kritického pohledu, ale ignorovala její výhrady, jedla a pila a snažila se dobře bavit, i když aby se opravdu rozptýlila a dostala do nálady, potřebovala by mnohem víc než kulinářské požitky a alkohol. Rozhovor se mohl těžko rozproudit, protože se museli dorozumívat přes Brialyho. Delon se očividně nudil, ale zároveň budil dojem, že nejnudnější osobou je právě on sám. Všimla si, že Brialy několikrát šťouchl přítele do boku. Když to nefungovalo, kopl do něj, aby získal jeho pozornost, načež Delon vyskočil jako elektrizovaný a málem převrátil stůl.

Stál před Romy a s dokonalou zdvořilostí se uklonil. „Dansez avec moi!“ požádal ji stroze a dodal svou zvláštní angličtinou, která nezněla o nic laskavěji: „Dance with me!“

Se zdrženlivým přikývnutím vstala. Jako loutka, pomyslela si.

Okamžitě ji oslepilo světlo blesku. Přítomní reportéři zřejmě čekali na jejich tanec. No ano, pro tisk představoval tanec hvězd jeden z nejoblíbenějších motivů před natáčením. Romy to věděla. Kapela hrála Edith Piaf La vie en rose a ona si přála, aby při tomto překrásném šansonu o lásce ležela v náručí někoho jiného. Téměř stejná scéna se odehrála mezi ní a Horstem Buchholzem před začátkem prací na jejich prvním společném filmu. Jak bylo tenkrát všechno jiné…

Protože nevlastní dceři bylo teprve osmnáct a jejímu budoucímu partnerovi ve filmu Robinson nesmí zemřít dvaadvacet, zorganizoval pro ně odpolední tiskovou konferenci Hans Herbert Blatzheim. Jako kulisu si vybral svůj bar Tabu na mnichovské Leopoldstrasse, noční klub, který byl také známý jako sklep existencialistů. Večer se tam nosil černý rolák, poslouchal jazz a tančil jitterbug. Pro dva mladé lidi, kteří v současné době představovali – každý svým způsobem – nejoblíbenější filmové hvězdy v Německu, mu klub připadal jako vhodné prostředí – i když v nesprávnou denní dobu. Romy měla pocit, že ji degradovali na malou holku, vyloučenou ze společnosti dospělých, ale podřídila se a její poslušnost byla odměněna.

Znala Horsta Buchholze z fotografií. Koneckonců která dívka jejího věku by ho neznala? Věděla tedy, jak oslnivě vypadá. Stejně jako všichni ostatní teenageři se také leccos dočetla o jeho životě. Narodil se jako nemanželské dítě v Berlíně a vyrůstal u pěstounů. Byl to kluk z dělnické třídy, který nezapřel svůj původ, a geniální herec. Romy ho obdivovala v Chuligánech a těšila se na jejich první setkání, i když přitom měla trochu nervózní pocit v břiše.

A pak se objevil v „baru tabu“ na tiskové konferenci – ten nepřizpůsobivý mladík v džínách, bílé košili a kožené bundě, jako by chtěl dokázat, že je opravdu německým Jamesem Deanem. Jeho modré oči jiskřily jako hvězdná obloha.

„Valčík ne,“ vysvětlil. „Nebudu s tebou tančit valčík.“

Romy zarazilo, že jí hned začal tykat, navíc nevěděla, jak má na odmítnutí zareagovat, ale jeho sebevědomí se jí líbilo. „Tak tedy valčík ne,“ odpověděla nevzrušeně.

„Myslel jsem, že umíš jen valčík. Umíš taky boogie-woogie?“

Ta otázka byla možná chyták. Od kluka s tak provokativním chováním se to dalo čekat. Na druhou stranu působil upřímně – a mile. Odpověděla tedy bez uhýbání: „Myslím, že jo.“

Zazubil se. „Skvělé, tak tedy ukážeme novinářům, jak to umí dnešní mládež rozjet.“

A najednou Romy ucítila něco, co neznala. Hudba jí vstoupila do nohou a odtud celým tělem do hlavy. Byl to úplně nový životní pocit. Vířila s Hottem po tanečním parketu a připadala si neuvěřitelně svobodná. Zářila a tiše děkovala pánubohu, že i když měřila pouhých sto šedesát dva centimetrů, vzala si místo lodiček na vysokých podpatcích ploché baleríny.

Zadýchaná sledovala jeho pohyby, spoléhala se na něj, otáčela se a zcela se oddala rokenrolu. Zdálo se jí, že královna Viktorie i císařovna Sissi rázem zmizely v nenávratnu a že právě teď našla roli svého života. Konečně se mohla chovat jako úplně normální mladá holka a nemusela předvádět roztomilou, dobře vychovanou, trochu baculatou Vídeňačku. Připadalo jí to skoro jako malá revoluce.

Potom ji Hotte odvedl k hudebníkům, mezi nimiž pak rozpustile hráli na kytaru bez kytary.

Podívaná určená vlastně jen pro veřejnost rozezněla v Romyině nejhlubším nitru strunu, jejíž existenci tušila, ale dosud jí nikdy nenaslouchala. A také od toho odpoledne věděla, že s Horstem Buchholzem se stanou přáteli.

Alain Delon a já zcela určitě přátelé nebudeme, problesklo Romy hlavou.

Byla vděčná, že první tanec skončil poměrně rychle. Naštěstí byl zároveň poslední. Osud jí pomohl. Protože kapelník ohlásil fanfárou začátek revue, odvedl ji Delon zpátky ke stolu.

Do té doby se oba pohybovali strnule jako stydliví patnáctiletí puberťáci ve staromódní, neuvěřitelně slušné taneční škole. Zdaleka ne jako dva moderní mladí lidé. Přesto se Romy do kamer usmívala. Přání, aby měla tohle představení co nejdřív za sebou, na ní naštěstí vidět nebylo. Opět si vzpomněla na vycvičeného psíka – a teď, jako by to nestačilo – musela ještě ke všemu panáčkovat.

Delon objednal další šampaňské a Romy se rozhodla vychutnat si příjemnou část večera. Tlumená světla v hledišti jí umožnila trochu se uvolnit, protože se už nebála, že se k ní upírá veškerá pozornost. Nemusela sedět rovně jako svíčka, ale mohla si opřít loket o stůl a hlavu položit do dlaně. Zvědavě sledovala, co se děje na pódiu, kde v planoucím světle vybuchovaly třpytivé, zlaté ohňostroje.

Bluebell Girls, legendární tanečnice Lida, měly svá krásná těla oblečená do dechberoucího nic, a přesto jejich kostýmy působily přinejmenším stejně bombasticky jako plesové šaty filmové císařovny Sissi. Jejich trikot byl ušitý z látky tělové barvy a zepředu budil dojem, že ho tvoří jen štrasové kameny. Na zádech a na hlavě se tanečnicím houpaly obrovské svazky pštrosích per, nahé paže, neuvěřitelně dlouhé nohy a obnažená prsa se alabastrově leskly.

Romy nevěřila svým očím. Výstup ji sice svou nevázaností ohromil, ale zároveň v ní vyvolával nepříjemné pocity. Rozhodně jí bylo trapné, že musí sledovat frivolní, smyslnou, i když zároveň elegantní nahotu v přítomnosti matky a dvou mladých mužů. Zdaleka ještě nevypila dost šampaňského, aby jí takové představení nevadilo. Rozpačitě se zahleděla do skleničky.

Potom vystupovaly sestry Kesslerovy. Vysoké, dlouhonohé blondýny. Prostě překrásné. Obě mladé ženy se pohybovaly po jevišti absolutně sladěnými tanečními kroky a ve své dokonalosti sklízely stále znovu potlesk na otevřené scéně. Jaké by to asi bylo mít sestru, která by vypadala jako můj odraz v zrcadle? problesklo Romy hlavou. V dětství by si jistě nepřipadala tak osamělá. A mohly by se podělit o roli Sissi. Každá z nich by hrála ve dvou filmech a Romy by nemusela čtvrté pokračování tak vehementně odmítat, protože by ho natočila ta druhá. Jaký legrační, ale krásný nápad! Alice a Ellen Kesslerovy musí být šťastné, že mají jedna druhou, pomyslela si Romy.

Bylo hodně po půlnoci, když Magda konečně navrhla, že je čas jít. Po krátké diskuzi Brialyho s Delonem, z níž Romy nerozuměla ani slovo, mávl Delon na číšníka a požádal o účet. Účinkující dávno opustili scénu, Romy se zahleděla na temné jeviště a pozorovala elegantní páry otáčející se při hudbě kapely na taneční ploše. Nakonec z toho byl docela pěkný večer, alespoň si odtud odnese nové dojmy. Určitě do Lida zase někdy zajde.

Vrchní číšník přinesl na stříbrném podnose účet zabalený do bílého plátěného servítku a položil ho před Delona.

Když Delon ubrousek s jejich útratou rozevřel, Brialy mu nakoukl přes rameno. Tiše, i když zřetelně zasténal.

Alain Delon vzhlédl. Poprvé se podíval Romy přímo do očí. Intenzivně. Naléhavě. Potom se pousmál.

Zmatená mu úsměv opětovala. Nevycházel z jejího srdce. Reagovala automaticky.

Nonšalantním pohybem posunul tác kolem skleniček směrem k ní. Udělal to tak šikovně, že Romy nemusela účet ani otočit, aby viděla částku. Jasný požadavek, aby zaplatila.

„Takže skutečně!“ neudržela se Magda Schneiderová.

O tom, kdo jejich hostinu uhradí, Romy vůbec neuvažovala. Brialy a Delon je pozvali, takže předpokládala, že zaplatí za cokoliv, co si objednají. A je přece obvyklé, že o útratu v restauraci se postarají muži. Romy navíc od začátku předpokládala, že jídlo a pití nakonec půjde na účet filmové produkční společnosti, zvláště když se zdálo, že hlavní hrdina na tom finančně není momentálně nejlépe. Ale že se teď Alain Delon zachoval naprosto nekonvenčně, chápala Romy jako malou revoluci jinak nevýrazného, přizpůsobivého, hezkého chlapce. Ne že by zvolil ten nejlepší způsob, nicméně právě proto jí jeho řešení situace zaimponovalo.

„Nevadí, mami, nech to být,“ uklidňovala matku.

Vrchní přistoupil k její židli a podal jí pero. „Kdybyste mi to tady laskavě podepsala, mademoiselle Schneiderová,“ požádal ji perfektní angličtinou. „Účet vám samozřejmě pošleme.“

Takhle se lidé chovají k hvězdě, pomyslela si. A ona je hvězda. Nepopiratelně.

Úkosem se podívala na Delona, aby se ujistila, že pochopil. Ale jak se zdálo, Delon o platební transakci nejevil zájem, právě dopil skleničku a díval se jinam. Snad ho ani nezajímalo, s kým má tu čest, protože si o ní už předem vytvořil mínění. Takže navíc ke všem svým nepříjemným vlastnostem taky všechno zná, všechno ví. Co je to za pitomce!

Romy se nezávazně usmála na vrchního číšníka. Potom s co největší samozřejmostí podepsala účet – písmem, které stále vypadalo trochu jako rukopis dívky z internátní školy.

KAPITOLA 4

IBIZA

Duben 1958

Na malém stolku z tepaného kovu leželo několik dopisů a hromada sešitů – scénářů, které si měla Romy přečíst. Pošta se přepravovala z pevniny na ostrov lodí a potom se rozdělovala, takže ji adresáti dostávali s určitým zpožděním. Ale to nevadilo, o účty se starala kolínská kancelář nevlastního otce a poštu od fanoušků si přeposílat nenechávala. Většina doručených zásilek ji tedy na dovolené v bílé vile u Playa d’en Bossa nerušila.

Povalovala se na lehátku na zahradě obehnané zdí a zamžourala do paprsků slunce probleskujících vějíři datlových palem. V tuto roční dobu bylo na Baleárech příjemné teplo a slunce ještě nepálilo jako v létě. Přesto venku dlouho zůstat nesměla, protože tady by se opálila i ve stínu a pro dceru Christine Weiringové, v jejíž roli měla Romy příští měsíc stát před kamerou, se bronzová tvář nehodila. Filmová adaptace Schnitzlerovy hry Milkování vyprávěla o mladém poručíkovi, který má poměr se starší baronkou, a když potká Christine a zamiluje se do ní, vztah s vdanou dámou chce ukončit. Baron, kterému nasadil parohy, přesto vyzve milence své ženy na souboj a zabije ho. Strašlivá ztráta dožene Christine k sebevraždě. Melodrama se odehrávalo v době císaře Františka Josefa, pro Romy tedy známý scénář s tím rozdílem, že tentokrát neměla hrát císařovnu, ale sladkou vídeňskou měšťanskou dívku. Ovšem ani ta nebyla opálená.

Christine je buržoazní verze Sissi, pomyslela si Romy. Vlastně mi nenabízejí nic jiného než jednu nebo druhou variantu.

Otráveně odložila sešit, jímž právě listovala, na stůl k ostatním. Scénáře byly vždycky jen nějakou adaptací příběhu o Sissi nebo se aspoň odehrávaly v odpovídajícím prostředí v 19. století, pokud možno ve Vídni. Pod tlakem filmových distributorů a majitelů kin sázeli producenti na jistotu a tu pro ně představovalo nekonečné opakování stejného tématu. Hlavně aby co nejvíc vydělali! To by samo o sobě nebylo špatné, koneckonců Romy si svého příjemného života opravdu vážila, ale přece jen by od ní mohli očekávat trochu větší hereckou kreativitu. Někdy si připadala jako kráva, kterou budou dojit tak dlouho, dokud se nezhroutí. A to by znamenalo konec. Úplný konec. Sice by ji hned nehnali na jatka, ale po vytoužené filmové kariéře by byla veta. Třeba přinese změnu premiéra jejího posledního filmu Děvčata v uniformě v srpnu příštího roku. Příběh se sice odehrává v Německé říši, je však úplně jiný než ostatní. Pokud ne, má ještě jednu alternativu – malovat do konce života talíře…

„Romy?“ Matčin hlas ukončil dceřiny chmurné myšlenky.

„Ano, mami?“

Magda Schneiderová, zahalená do barevných plážových šatů, vyšla z terasy do zahrady, kde Romy ležela pod jednou z palem. Zavrtěla hlavou, posadila se na opěradlo lehátka a okamžitě dceři připomněla: „Neměla bys zůstávat na slunci tak dlouho.“

„Jsem ve stínu,“ namítla Romy, i když ji právě oslepoval sluneční paprsek.

Matka si zhluboka povzdechla, ale nechala to být. Po chvíli vesele dodala: „Volal daddy. Pozdravuje tě.“

„Dík. Je v pořádku?“ Romy zavřela oči před pronikavým světlem.

„Ano, těší se, že nás uvidí. Bude tady pozítří.“

„To je skvělé.“

„Až přijede, rád by si s tebou opět promluvil o nabídce čtvrtého dílu Sissi…“

„Ne.“ Romy otevřela oči a upřeně se na matku podívala. „Mami, řekla jsem ne. A tak to zůstane. Promiň,“ dodala tiše, ohromená vlastní rozhodností. Ještě nikdy se nestalo, že by rodičům tak rezolutně odporovala. Ale v tomto bodě se chtěla – musela – konečně prosadit.

„Honorář milion marek není k zahození,“ poznamenala Magda. „Podívej, v současné době jsi nejlépe placenou herečkou v Německu. Bylo by rozumné nabídku přijmout.“

„Jenže já už nechci být Sissi,“ trvala na svém Romy a její tón se přiostřil. Nebavilo ji neustále se ospravedlňovat za to, co chce. Tohle téma nebylo v jejich diskuzích nic nového, ale čím častěji ho matka nebo její muž nadhodili, tím rázněji odporovala. Teď hájila své stanovisko skoro tvrdošíjně. Ale i kdyby si jím nebyla jistá, nevzdala by se ho – jen aby nemusela dát rodičům za pravdu. Ačkoli jim to říkala už tolikrát, znovu opakovala: „Chci se umělecky rozvíjet.“

„Ach Rominko…“

Kdyby tak matka přestala pořád vzdychat!

„Nikdo menší než Willy Fritsch mi jednou radil, abych se nikdy nestala otrokem seriálu, protože by to mohlo skončit noční můrou. Dnes vím, co tím myslel.“

„Willy Fritsch je velká hvězda a v oboru se pohybuje celé věky – takové názory si může dovolit.“

Romy matku setřela pohledem. „A já ne?“

„Otevři noviny a uvidíš,“ vybídla ji stroze matka. „Když proniklo na veřejnost, že odmítáš čtvrtý film o Sissi, obrátil se tisk proti tobě. Herečka, která se neřídí přáním diváků, není oblíbená. Musíš se podřídit, mé dítě, aby sis udržela dosavadní skvělé postavení.“

Maminka se tím dotkla tématu, na které Romy raději nemyslela. Dosud byla miláčkem novinářů. Mladá, nevinná, hýčkaná, vždy přátelská a dobrosrdečná sladká dívka. A najednou ztratila sympatie. Když vyšlo najevo, že Sissi, císařovnina osudová léta ukončí hořkosladký, kýčovitý životní příběh císařovny Alžběty Bavorské, média Romy okamžitě napadla. Prý je nevděčná a beztak se proslavila jen díky protekci a chybí jí jakýkoli herecký talent. Tisk jí vyčítal, že úmyslně zklamala své fanoušky. A tak se na veřejnosti vytvořil obraz rozmazleného, či dokonce nafoukaného spratka.

„Proč mi nikdo nerozumí?“ Tentokrát to byla Romy, která potichu zasténala.

„Ach Rominko…,“ nadechla se opět matka, ale zarazila se.

Magda Schneiderová jako by chvilku váhala, co má na to říct. Potom rychle změnila téma: „Co máme v poště?“ zeptala se a sklonila se, aby zvedla dopisy. Pečlivě studovala zpáteční adresy na obálkách.

„Po Christine je s Vídeňačkou konec,“ nehodlala ustoupit Romy.

„Potom natočíš Káťu, nekorunovanou císařovnu,“ zamumlala matka, stále zaujatá Romyinou poštou. „Tam budeš Ruska. Jak víš, tak se to neodehrává v c. a k. monarchii ve Vídni, ale v carském Rusku v Petrohradě. Bude to určitě úspěch a natáčení… Ach podívej!“ Zamávala obálkou. „Tady je něco z Paříže. Od Alaina Delona.“

„Jo.“ Znělo to spíš jako zavrčení než přitakání.

Matka vrátila všechny ostatní dopisy zpátky na stůl a v ruce si nechala jen Delonův. „Co asi chce?“

„Nic.“ Romy se zamračila a napřímila se. Její výraz prozrazoval, že je stále víc nesvá. Myšlenka na repliky jejího budoucího filmového partnera to nijak nezlepšila.

„Zřejmě mu text někdo napsal…“

„Proč myslíš?“

„Je to dobrá angličtina. A tu on neovládá, jak obě víme.“

„Ach!“ Zdálo se, že Magdu konečně přestal dopis zajímat. Zasunula ho mezi ostatní korespondenci. „Ještě jsi mi ale neprozradila, co chce.“

Když ti to neřeknu, určitě si to sama hned přečteš, pomyslela si Romy. „Nic. Jak jsem říkala.“ Vyšvihla se z lehátka na nohy. „Ten Alain Delon je naprostej suchopár, mami, a teď mě o tom přesvědčuje dokonce i písemně. Rád mě poznal, těší se na spolupráci a tak dále. Bla bla… Absolutní nuda.“

„Nicméně bys neměla zapomenout odpovědět. Ukaž mu, že máš úroveň. Koneckonců je to slušnost.“

Table of Contents

I.

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4