STAR TREK: CODA, Book III

OBLIVION´S GATE

Copyright © 2021 by CBS Studios Inc.

All Rights Reserved

STAR TREK and related marks are trademarks of CBS Studios Inc.

This book was originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.,

under exclusive license from CBS Studios Inc.

Copyright © 2024 for the Czech translation by Jakub Marek

Copyright © 2021 for Cover art by Stephan Martiniere

Copyright © 2024 for Czech cover layout by Jakub Schejbal

Copyright © 2024 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-284-0268-6

Obsah

- PŘEDEHRA

- 1

- ČÁST I

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- ČÁST II

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- ČÁST III

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

- 36

- 37

- 38

- 39

- 40

- EPILOG

- PODĚKOVÁNÍ

In memoriam:

Yvonne Mack, 1941–2020

Neil Ellwood Peart, 1952–2020

Dave Galanter, 1969–2020

Zkouškou naší víry je nejvyšší civilizační měřítko,

a to ochota obětovat se pro druhé.

– David Lloyd George

Queen’s Hall, Londýn

21. září 1914

Kdo viděl nynější, viděl všechno: i co se od věčnosti dálo, i co se donekonečna bude dít.

– Marcus Aurelius

Hovory k sobě*

V PŘEDCHOZÍCH EPIZODÁCH, FILMECH, KNIHÁCH…

2376

• Kapitán Benjamin Sisko se vrací ze své pouti za bajorskými Proroky, kterou započal roku 2375 po skončení války s Dominionem (epizoda Star Trek: Deep Space Nine: „Co po sobě zanecháš“).

• Bajor vstupuje do Spojené federace planet (román Star Trek: Deep Space Nine: Unity).

2377

• Kapitán Kathryn Janewayová a posádka hvězdné lodi Voyager, která před sedmi lety uvízla v kvadrantu delta, se vrací domů na Zemi po cestě dlouhé 70 000 světelných let (Star Trek: Voyager: „Dohra“).

2378

• Wesley Crusher doprovází Cestovatele, s nímž se učil rozvíjet a soustředit své potenciální schopnosti, na Tau Alfa C, domovskou planetu svého mentora. Tam se „znovuzrodí“ a stává se Cestovatelem (román Star Trek: The Next Generation: A Time to Be Born).

2379

• Prezident Federace Min Zife, který se provinil prodejem ilegálních zbraní nezávislému světu Tezwa, jež následně způsobily milionové ztráty na životech, je tajně odstraněn z funkce skupinkou admirálů Hvězdné flotily za asistence kapitána Jeana-Luca Picarda. Picard však netuší, že Zife je následně zavražděn Oddílem 31 (romány Star Trek: A Time to Kill a A Time to Heal).

• Shinzon, Picardův klon, původně vytvořený, aby kapitána nahradil coby romulanský špion uvnitř Hvězdné flotily, se po převratu zmocní vlády nad Romulanským hvězdným impériem. Plánuje zaútočit na Zemi, a ochromit tak Federaci, Picard a Enterprise ho však zastaví. Mezi Federací a Romulany jsou obnoveny diplomatické vztahy (film Star Trek: Nemesis).

• Kapitán William Riker se ujímá velení lodi U.S.S. Titan. Jeho manželka, komandér Deanna Troi, se k němu přidává v roli hlavní lodní poradkyně a specialistky na první kontakty (román Star Trek: Titan: Mezi dvěma světy).

2380

• Picard si bere Beverly Crusherovou za manželku (román Star Trek: Nová generace: Větší než pouhý součet).

• Během borgského vpádu admirál Kathryn Janewayová obětuje vlastní život při obraně Federace (román Star Trek: Nová generace: Před zneuctěním).

2381

• Borgové zahajují rozsáhlou invazi do prostoru Federace, při němž je zničena řada planet a miliardy bytostí přicházejí o život, než se Hvězdné flotile podaří zvítězit a natrvalo ukončit hrozbu ze strany Společenstva (románová trilogie Star Trek: Volání osudu).

• Během invaze se Ezri Dax, sloužící jako druhá důstojnice na U.S.S. Aventine, ujímá velení lodi poté, co jsou kapitán a první důstojník zabiti.

• Rikerovi a Troi se narodí dcera Natasha Miana Riker-Troi, pojmenovaná na památku zesnulé členky posádky Enterprise a přítelkyně obou důstojníků Natashy Yarové a zesnulé sestry Aili Laveny, členky posádky Titanu (román Star Trek: Titan: Přes dravé moře).

• S dopomocí nezvyklých spojenců se podaří zvrátit smrt admirála Janewayové. Ta následně přebírá velení nad Projektem uzavřeného kruhu, v rámci něhož jsou Voyager a jeho doprovodná flotila pověřeny hlubším průzkumem kvadrantu delta (román Star Trek: Voyager: Nekonečný příliv).

• Picardovi a Crusherové se narodí syn René Jacques Robert François Picard. Chlapce pojmenují po Picardově synovci Reném, starším bratrovi Robertovi a po prvním manželovi doktorky Crusherové, Jacku Crusherovi (romány Star Trek: Volání osudu – Ztracené duše a Star Trek: Typhon Pact – Paths of Disharmony).

• Po borgské invazi přebírá Sisko velení lodi U.S.S. Robinson (román Star Trek: Typhon Pact: Rough Beasts of Empire).

2382

• Admirál Janewayová společně s posádkou Voyageru dopomůže mimozemskému druhu Edrehmaiů vydat se na náročnou cestu mimo naši galaxii. Společně odlétají z kvadrantu delta neznámo kam (román Star Trek: Voyager: To Lose the Earth).

• Andor vystupuje z Federace v návaznosti na problémy souvisejícími se závažnou reprodukční krizí postihující jeho obyvatele (román Star Trek: Typhon Pact: Paths of Disharmony).

2383

• Breenské a tzenketské lodě napadnou a zničí stanici Federace Deep Space 9. O život přichází přes tisíc lidí (román Star Trek: Typhon Pact: Raise the Dawn).

2384

• Pět let poté, co se android Dat obětoval, aby zachránil Picarda, je „znovuzrozen“, když je mu paměť extrahována z mysli jeho bratra, androida B-4, a přenesena do nového umělého těla vytvořeného Noonianem Soongem. Datova dcera Lal je rovněž opravena a reaktivována (románová trilogie Star Trek: The Next Generation: Cold Equations).

2385

• Deep Space 9 (II), nová stanice Federace, je uvedena do provozu a umístěna, stejně jako její předchůdkyně, poblíž bajorské červí díry. Při slavnostním otevření je spáchán atentát na prezidentku Federace Naniettu Bacco. Prozatímním prezidentem je jmenován člen Rady Federace Ishan Anjar z Bajoru (román Star Trek: The Fall, Book I: Revelations and Dust).

• Julian Bashir navzdory rozkazům Hvězdné flotily a dočasného prezidenta Ishana vyvíjí lék schopný zastavit andorianskou reprodukční krizi. Dokáže to s dopomocí kapitána Dax. Oba jsou následně uvězněni (román Star Trek: The Fall, Book III: A Ceremony of Losses).

• Je odhalena zločinecká minulost prozatímního prezidenta Ishana. Andor znovu vstupuje do Federace. Prezidentské volby vyhrává andorianská zhen a uděluje Bashirovi a Dax milost (román Star Trek: The Fall, Book V: Peaceable Kingdoms).

2386

• Při průzkumu Odysseova průsmyku narazí Picard a Enterprise na masivní zbraň, kterou neznámý mimozemský druh sestrojil na základě prototypu „požírače planet“ a poslal ji zpět v čase z konce pětadvacátého století. Při zkoumání počítačových systémů zbraně objeví nadporučík Taurik informace o budoucích událostech, které nesmí prozradit. Je vyslechnut Úřadem pro časová vyšetřování a zavázán k mlčenlivosti v souladu se Základní časovou směrnicí (román Star Trek: The Next Generation: Armageddon’s Arrow).

• Picard a Enterprise objeví zbloudilou planetu mimo jakoukoli soustavu uvězněnou v sérii náhodných skoků napříč dimenzemi a časovými rovinami. Zde se posádka setkává s alternativní verzí U.S.S. Enterprise NCC-1701-D z reality, v níž Picard nepřežil zajetí a asimilaci Borgy (román Star Trek: The Next Generation: Headlong Flight).

• Novinářka Ozla Graniv s pomocí Juliana Bashira a Data odhalí kompletní historii Oddílu 31 a dokumenty týkající se nelegálních aktivit sahajících přes dvě století do minulosti. Všichni známí agenti Oddílu 31 jsou dohledáni a zatčeni. Picard je spojován s vraždou prezidenta Mina Zifeho, kterou organizace spáchala v roce 2379 (román Star Trek: Section 31: Control).

2387

• Kapitán Picard, zbavený obvinění souvisejících s odhalením Oddílu 31, se připravuje na návrat Enterprise do Odysseova průsmyku, aby zde pokračoval v průzkumné misi (román Star Trek: The Next Generation: Collateral Damage).

• Wesley Crusher přichází za Picardem s varováním: Devidiané, druh, se kterým se již dříve střetl, ničí celé časové linie. Ve spolupráci s kapitánem Dax z Aventine se Wesley a posádka Enterprise snaží o tomto děsivém útoku hrozící zkázou samotné reality, zjistit pravdu. Vyšetřování si vyžádá těžké ztráty na obou lodích, jeho oběťmi se stávají i Taurik či Ezri Dax (román Star Trek: Epilog osudu I: Rozpolcený čas).

• S postupující časovou apokalypsou narazí Picard na nečekaný odpor – admirál Riker odmítne jeho plán na přímý střet s Devidiany. Picard a jeho nejbližší, pronásledovaní Hvězdnou flotilou, vyhledají pomoc u Data. Mezitím jsou kapitán Sisko a jeho bývalí kolegové z Deep Space Nine svedeni na Bajor tajemným poselstvím Proroků. Nová DS9 je obětována, aby zničila bajorskou červí díru a zpomalila devidianský postup – válka však ještě zdaleka neskončila (román Star Trek: Epilog osudu II: Popel zítřka).

A NYNÍ…

PŘEDEHRA

DRUHÝ ŠTĚP

1

Devidianský časový urychlovač – mezičas

Nastal konec. Už nebylo kam utéct.

Uvnitř zářivé modré bubliny transfázového tlumicího pole byla podlaha poseta ohořelými a znetvořenými těly. Zakouřený vzduch šestihranné plošiny opanoval hnilobný zápach. Kapitán Jean-Luc Picard si uvědomil, čím se rozlehlá komora chronitonového reaktorového jádra během několika minut stala: jatkami.

Pulz se mu zrychlil; zpocenými zády se přitiskl ke kónickému krytu jádra a pevně sevřel fázerovou pušku. Jeho manželka, doktorka Beverly Crusherová, a jejich syn René Picard k němu pomalu couvali; i oni svírali své pušky. Beverlyiny kaštanové vlasy, ztmavlé a ztěžklé potem se jí lepily na tváře. Reného modré oči byly rozšířené strachem.

Z opačné strany reaktorového jádra stáli připraveni kapitán Benjamin Sisko a doktor Julian Bashir, jejich přetížené fázery obklopovaly vlny horkého vzduchu. Oba muži byli vyčerpaní. Unaveně oddechovali, tváře měli potřísněné mimozemskou i vlastní krví. Sisko odhodil vybitou zbraň a vytáhl klingonský mek’leth, poslední možnost, jak se bránit.

Mezi dvojicí a trojicí stál Dat. Všichni byli chráněni jedinou barikádou – kruhem čtyř zakřivených konzolí ve výšce pasu, jenž obklopoval jádro jako nízký obranný val. Android držel v levé ruce kvantový komunikátor a prováděl změny v kalibraci reaktoru, které mu odjinud diktoval komandér La Forge v oněch vzácných chvílích, kdy svého starého přítele přes rachot bojů, které naplňovaly rozlehlý reaktorový komplex, dokázal zaslechnout.

Studený závan páchnoucího vzduchu Picarda upozornil, že se blíží další útok. Děsivé výkřiky se nesly klikatými chodbami stanice. Strašidelný, nelidský jekot – kvílení netvorů, ze kterých Picardovi běhal mráz po zádech.

René se ohlédl na Picarda. „Tati? My to nezvládneme, že?“

Picard si opřel pušku o rameno. „To netuším.“

Neměl svému synovi za zlé, že se bojí. Ocitli se na místě jako z noční můry, hluboko uvnitř vesmírné stanice skryté mimo čas. Samotná její konstrukce vypadala, jako by tu spíš přirozeně vyrostla, než že ji někdo postavil – hrůzné chapadlo, jež vyrašilo z obřího monstra. Od prvního okamžiku, kdy Picard do devidianského časového urychlovače vkročil, byl přesvědčen, že se svými přáteli vplul do břicha mýtické velryby jako oběť ztělesněného podsvětí.

Okolí osvětlovala fialová záře bioluminiscenčního lišejníku, který pokrýval stěny připomínající obrovité vnitřnosti. Pulzující střídaní světla a stínu postrádalo rytmus či pravidelnost a v Picardovi posilovalo pocit, že se nachází uvnitř něčeho organického, nikoli umělého.

K reaktorové plošině vedly přes širokou propast tři lávky. před modrou koulí transfázového tlumicího pole vystupovaly z chodeb za nimi děsivé siluety.

Na opačných stranách lávek se shromáždili nepřátelé: devidianští avatarové. Dlouhonozí humanoidi s prázdnými tvářemi, zahalení do potrhaných černých hábitů s kapucemi. Jak tam stáli vedle sebe, připomínali Picardovi legii kostlivců.

Byly jich stovky, bezduché automaty, organické schránky ovládané na dálku Devidiany, kteří nepocítili žádnou bolest ani neutrpěli zranění, když byla jejich loutka zničena. Stejně jako hadovití Nágové, kterým avatarové dávali příkazy, dokázali pouhým dotykem proměnit živé bytosti na prach.

Avatarové však měli také mnohem děsivější dar.

Ze svých prázdných, kostnatých rukou metali stříbrné blesky smrtící energie, aby jimi zabíjeli nepřátele – a pak se jako ghúlové hrnuli ze svých umírajících obětí vysát a pozřít životní sílu.

A jako by jim tyto smrtící schopnosti nestačily, hrstka avatarů nesla vysoké, kostem podobné tyče zakončené zářivými drahokamy – zbraně stejně silné a přesné jako fázerové pušky, dokonce s obdobným dosahem.

Mezi avatary se pohybovala hrstka Nágů, většina z nich měřila necelé tři metry. Jejich šupinaté kůže praskaly intenzivní energií, příslibem nadcházející děsivé smrti.

Nágové dokázali na nevelké vzdálenosti uvolnit v krátkých dávkách energii časového rozkladu, kterou měnili živé bytosti na prach, jako by je zasáhli přímo. Před pár dny dokázal nepatrný, letmý zásah obdobné síly proměnit Reného z malého chlapce v mladého muže. Teprve schopnosti jeho nevlastního bratra, Cestovatele Wesleyho Crushera, jej dokázaly stabilizovat, aby mu mysl dozrála do podoby odpovídající tělesné stavbě, tak že spojila jeho mysl s psychikou časových ozvěn Reného starších verzí z alternativních vesmírů.

Teď stál mladík se světle hnědými vlasy po boku svého otce a třásl se hrůzou.

Kdekoli jinde by Nágové i avatarové mohli létat a útočit na plošinu ze všech stran najednou. Ale cosi v chronometrickém zkreslení či v antichronitonovém rušení uvnitř devidianské stanice časového urychlovače – Picard si nemohl vzpomenout, jak přesně to Wesley vysvětlil – zbavovalo tvory antigravitačních schopností. To znamenalo, že se museli pohybovat po zemi a překonat lávky, aby se na plošinu dostali.

To však neznamenalo, že se jednalo o vyrovnaný boj, Picard se ale naučil být vděčný i za drobné radosti, ať už přicházejí odkudkoli.

Na opačné straně lávky, blíže Picardovi, zvedl avatar podlouhlou zbraň a namířil ji před sebe. Před humanoidy se vplazili tři Nágové, každý na jeden můstek.

Avatarové vykročili za hady.

Crusherová maskovala svůj strach odhodláním. „Už jsou tady.“

Zvedla pušku nad konzoli a zahleděla se skrz zaměřovač.

Tři Nágové zamířili k tlumicím polím. Byli mnohem menší než jejich varianty o velikosti hvězdné lodi, které před pár dny zaútočily na Deep Space Nine, ale stále mohutnější než většina humanoidů. Masitá, šupinatá, svalnatá bledá těla dlouhá tři metry se svíjela a zase natahovala, pouze jejich přední část zůstávala stále vzpřímená. Tvorové postupovali vpřed s rohovitou hlavou zakloněnou dozadu, připravenou k úderu, hypnoticky se pohupující v rytmu rychlých hadích pohybů.

Stejně jako jejich obří příbuzné je mimo transfázové tlumicí pole halilo energetické rušení, efekt vycházející z jejich schopnosti využívat fázového posunu a časového rozpadu. Stejně jako vesmírní leviatani i oni vyzařovali toxickou auru smrti a rozkladu.

Přenosné přístroje, která vytvářely ochranné pole, zabzučely námahou, když hadi na štít zaútočili a prorazili jej.

Děsivé výkřiky bolestí se slévaly a v mžiku přehlušily přetížené generátory, které Picardovu týmu poskytovaly poslední a jedinou možnost obrany. Uvnitř tlumicího pole byly schopnosti Nágů procházet fázemi a vytvářet časová rušení nadále negovány, měli však k dispozici obrovské tesáky a k tomu obrovskou sílu a rychlost.

Avatarové ukrytí za Nágy přešli z pomalého postupu do maniakálního útoku.

Picard zvýšeným hlasem oslovil všechny své lidi najednou: „Připravte se.“

Ohlédl se a spatřil, jak Bashir unaveně zvedá pušku k rameni. Sisko svého přítele povzbudivě poplácal po rameni, pak zaujal místo po doktorově boku a zvedl nad hlavu mek’leth. „Za Worfa!“

Bashir zamířil na příval avatarů, který mířil k němu. „Za Worfa!“

Oba muži vyskočili z úkrytu a vyrazili k okraji bariéry, jejíž povrch se roztančil bílými blesky v místě, kde se dovnitř prodíral Nága.

Stejná situace se odehrávala i před Picardem. Za pouhých pár sekund se bitva rozhořela naplno. Ohlédl se na Data, který pokračoval v zadávání údajů do jádra reaktoru prostřednictvím panelu s devidianskými glyfy. „Jak dlouho ještě?“

„Téměř hotovo…“ odpověděl android s nepřirozeným klidem.

Navzdory zmatku, který ho obklopoval, slyšel Picard přes Datův kvantový komunikátor neutuchající ostré výstřely z fázerů. La Forge měl napilno stejně jako oni.

Picarda pronásledovala vize selhání: Pokud padneme dřív, než úkol dokončíme, je konec.

Tři avatarové, kteří se kryli Nágou uvězněným v tlumicím poli, pronikli k bariéře před Picardem a další tři vstoupili do pole na opačné straně jádra.

Jean-Luc pozvedl zbraň. „Palte!“

Rodina Picardů vystřelila zároveň. Paprsky zářivého oranžového světla se zakously do avatarů i Nágů. Jeden z hadů se rozzářil doběla a explodoval v ohni, který na okamžik přetížil generátor transfázového pole.

Během zlomku sekundy, který trvalo, než se bariéra znovu nabije, se na plošinu vyhrnuli další tři Nágové a přes deset avatarů.

Crusherová a René se zběsile otáčeli dokola a kosili avatary, než mohli vypustit své vlny stříbřité smrtící paprsky na tým u řízení jádra. Jeden z nepřátel pronikl za ně. Když se připravil k útoku, Sisko dvěma údery mek’lethem usekl mimozemské loutce ruku a pak i hlavu.

Crusherová ustoupila o půl kroku, aby zkontrolovala svou pušku. „Jsme téměř na suchu.“

Picard na tom byl obdobně. Wesleyho upravené nastavení pušek pro transfázové rušení se proti devidianským tvorům ukázalo jako účinné, vyčerpávalo však energetické články děsivou rychlostí. „Šetřete zbraně. Miřte na hlavy.“ Při pohledu na Reného se snažil nedat najevo otcovské obavy. „Zvládáš to?“

„Jsem v pořádku, tati.“

Reaktorovou halou se rozezněl Siskův hlas: „Útok!“

Spolu s Bashirem se hnali vstříc dalším avatarům. Siskův mek’leth se míhal v děsivých obloucích a vylepšené monomolekulární ostří sekalo běsy v kápích a s krutou grácií odřezávalo umělé maso od kostí.

Těla padala na podlahu u Siskových a Bashirových nohou a v kouřících proudech se kolem rozlévala tmavá krev. Když nová těla s plesknutím dopadla na předchozí mrtvoly, prorazila energetickou bariéru další řada avatarů, která tentokrát dosáhla až k Siskovi a Bashirovi. Oba muži vydali bojové pokřiky a pokračovali v útoku.

Crusherová po Picardově boku znovu vystřelila zároveň s Reném, a společně další avatary eliminovali.

Mezerou mezi vyprchávajícími fázerovými stíny dvou avatarů se vyřítil Nága a vrhl se na Picarda, sotva kapitán vystřelil z pušky. Zvíře ve vzduchu oranžovobíle vzplálo a vytratilo se; chybělo pouhých pár centimetrů, aby Picarda roztrhalo na krvavé kousky.

Třásl se hrůzou, když bariérou pronikaly další avatarové. Jeho hlas však zněl odhodlaně, když za sebe vykřikl: „Date! Nemůžeme je už dál zadržet!“

„Už to bude, kapitáne!“

Dat svíral kvantový komunikátor mezi hlavou a ramenem, aby si uvolnil obě ruce pro zadávání závěrečných sekvencí nadiktované La Forgem.

Picard byl na okamžik přesvědčen, že mají vítězství na dosah – pak jim začalo proklouzávat mezi prsty.

Na opačných stranách chronitonového jádra se Nágové zachycení tlumicím polem skrývali za oslepujícími pulzy bílého světla. Ochranný modrý štít vypověděl službu; lávky byly rázem volné a plošina nechráněná vůči útoku. Zůstala jen úzká modrá ochranná bublina, která skrývala chronitonové jádro. Avatarové se hnali přes můstky k plošině, záplava černě oděných nočních můr plnila vzduch smrtícími stříbřitými paprsky, které vrhali jako dýky.

Jeden z nich zasáhl Data zezadu do krku. Android se zhroutil na zem za Picardem, z uší a nosních dírek mu létaly jiskry a jeho tvář se proměnila v ochablou masku smrti.

Jean-Luc se postavil mezi svou rodinu a avatary. Nedbal na opatrnost a vystřelil z fázeru souvislý paprsek energie o plném výkonu. Otáčel se při tom zleva doprava, aby obloukem zkosil vše, co mu stálo v cestě.

Za energetickou bariérou Sisko a Bashir dostali tři avatary, než čtvrtý prorazil Siskovi hrudník smrtící energií.

Benjamin se zapotácel a padl na záda.

Bashir popadl Siskův mek’leth a zabořil čepel avatarovi, který zabil jeho kapitána, do lebky, pak už ale nedokázal zbraň vytáhnout. Pustil ji, ustoupil a pozvedl transfázovou pušku. Sestřelil několik avatarů uvnitř perimetru – na obou stranách jádra se však už přes lávky hrnuli další avatarové i Nágové.

Crusherová šťouchla Picarda do ramene. „Jean-Lucu! Dokonči kalibraci!“ Pokývla k jádru a pobídla ho: „Běž!“

Picardův instinkt, všechno, čím kdy byl, mu napovídalo, aby Crusherovou a Reného neopouštěl, měla však pravdu. Někdo musel dokončit, co Dat začal, a on jediný měl největší šanci, že to dokáže.

Předal jí svou pušku. „Bude to rychlé.“

Přehodila si jeho zbraň přes rameno. „To by mělo.“

Picard popadl z podlahy kvantový komunikátor. „Geordi? Jsi tam ještě?“

V inženýrově hlase bylo slyšet úsilí i znepokojení. „Víceméně, kapitáne!“

Picard musel vynaložit veškerou vůli, aby ignoroval nové útoky, které se odehrávaly po obou stranách, a místo toho se soustředil na panel rozhraní chronitonového jádra. „Dat zablokoval kanál! Pošli mi kalibrační pulz!“

La Forgeovu odpověď přehlušilo kvílení generátoru transfázového pole a zvířecí skřeky Nágů, kteří si razili cestu do ochranného pole výsadku.

Picard zesílil signál kvantové komunikace. „Geordi! Zopakuj poslední slovo!“

Než přišla odpověď, avatarové pronikli do poslední sféry.

Pak dva jiní Nágové explodovali.

Netvoři se obětovali v oslepujících erupcích časové energie, aby narušili poslední zbytky tlumicího pole plošiny – a tentokrát bariéra jen nezapraskala. Z přenosného generátoru vyšlehly plameny a kouř. Ochranné pole, které nulovalo avatarům a monstrózním Nágům schopnosti ohýbat prostor a čas, opadlo.

Do rozlehlé reaktorové místnosti se řinuly mohutné pulzy přízračné smrtící energie.

Po Picardově pravici se zhroutil Bashir; zemřel pouhý metr od úkrytu.

Zleva se přes nejbližší konzoli přehnal Nága a natlačil Crusherovou a Reného zezadu k jádru.

Picard Nágu dezintegroval zlomek sekundy nato, bylo však pozdě. V šoku padl na kolena, upustil pušku i kvantový komunikátor a natáhl ruku ke své ženě a synovi.

„Beverly… René…?“ Pokusil se je přitáhnout k sobě v naději, že se s nimi bude moct rozloučit, či alespoň s jedním z nich… jen aby viděl, jak se mu v náručí mění v prach.

Žena, jejíž láska změnila jeho život v nesčetných ohledech k lepšímu, a syn, jehož si nikdy ani nepřestavoval, zmizeli. Vytrženi ze světa, z času, od něj… navždy.

Kdesi mezi kouřem a mrtvolami se z upuštěného komunikátoru ozval La Forgeův hlas následovaný výkřikem a ostrým praskáním, jež nahradilo ponuré ticho.

Picard seděl na podlaze, omráčený, vyčerpaný, zády k chronitonovému jádru.

Kolem něj se semkl dav avatarů, kteří se nepochybně přišli napást na nervové energii umírajícího člověka, jenž se před lety odvážil zasadit odvážný, ve výsledku však marný úder parazitům cestujícím časem známým jako Devidiané, jejichž touha po smrti druhých postupně dosáhla kosmické úrovně.

Mlčenliví démoni, kteří Picarda obklopovali, se v rozevlátých černých hábitech jasně rozzářili v očekávání jeho brzkého skonu a bohaté hostiny.

Avatar držící tyč s drahokamem k němu přistoupil. Natáhl kostnatou ruku.

Přiblížil se, aby Picardovi vysál duši.

Jean-Luc se třásl bezmocí, zatímco mu z těla vyprchávala životní síla. Potrvá to už jen chvilku. Pouhých pár sekund do konce, po kterém budou moci Devidiané pokračovat v požírání dalších časových linií, aby utišili svůj neukojitelný hlad po hrůze, jež cítí jen vnímající bytosti trpící násilnou smrtí.

Jen jedinkrát Picard okusil podobně hořkou porážku.

Už nikdy víc, slíbil si poté, co byl osvobozen od Borgů.

Přesto k tomu došlo – všechny jeho plány byly zmařeny, všechny lsti odhaleny.

Síly mu ubývaly a on nevěřícně hleděl na prach ve své ruce.

Jeho tělo uvadalo. Jeho duch byl poražen.

Když cítil, jak z něj uniká život, pohltil ho nezměrný smutek.

Obětoval jsem vše, co jsem kdy měl, a všechny, které jsem miloval…

…jen aby viděli, že hrdinská odvaha je zbytečná.

ČÁST I

POUHÉ

PRCHAVÉ OKAMŽIKY

DVA DNY PŘED KONCEM

2

U.S.S. Defiant NX-74205

Ticho jako v hrobě. Klid, který halil kapitána Benjamina Siska na můstku hvězdné lodi Defiant, v něm vyvolával bolestné uvědomění si sebe samého. Nedokázal se uvolnit.

Můstek byl ponořen do stínu, loď přešla do režimu nízkého výkonu. Sisko se k tomuto kroku rozhodl, aby minimalizoval viditelnost malé, přesto výkonné lodi pro cizí senzory a maximalizoval účinnost jejího maskovacího zařízení, které bylo nezbytné, aby loď i její uprchlá posádka zůstaly skryty před loďmi Hvězdné flotily, jež je pronásledovaly.

Většina světla na můstku pocházela z výjevu ohnivého chaosu vyplňujícího hlavní obrazovku. Ze zářivých moří zlatavého ohně vyvěrala masivní tornáda hořící plazmy, hypnoticky se kroutila, aby náhle zase mizela a vytvářela kapsy připomínající víry.

Tohle byly Badlands, nebezpečné místo, v němž se však dalo ukrýt. Před šestnácti lety nedaleko těchto souřadnic zmizela hvězdná loď Voyager. Dlouhá léta byly z tohoto neštěstí obviňovány právě Badlands; teprve po letech Hvězdná flotila zjistila, že Voyager byl unesen na opačnou stranu Galaxie, do vzdáleného sektoru kvadrantu delta, podivnou entitou známou jako Ochránce.

Sisko se lokty opřel o područky velitelského křesla, složil si ruce na hrudi a zavřel oči. Připadalo mu, jako by čas uháněl a zároveň se vlekl: mimo jeho loď se řítil stále větší rychlostí ke konečné katastrofě, zatímco uvnitř lodi jako by se nehýbal.

V minulosti by se Sisko možná snažil zaměstnat nudnými deníkovými zápisy či hlášeními, obával se však, že dnes by to bylo zbytečné. Vesmír se rozpadal; ve zdánlivě nekonečné litanii rutiny Hvězdné flotily už útěchu nenajde. Žádný únik v obyčejných povinnostech.

Otevřel tedy oči a vyčkával.

Nejhorší na onom dlouhém čekání byl čas k přemýšlení. Pronásledovaly ho myšlenky na Jakea, dospělého syna z prvního manželství, a jeho ženu Korenu, které zanechal napospas vlastnímu osudu. Naposledy slyšel, že se přidali k uprchlíkům odlétajícím z Bajoru, zoufalých duší spěchajících pryč ze svých domovů do neznáma. Na Koreniny vyděšené oči, když jí a Jakeovi doporučil, aby se evakuovali z Bajoru, nikdy nezapomene. Připomnělo mu to pravdivé tvrzení, které často slýchával, když vyrůstal v New Orleans: Oči plné strachu nikdy nelžou.

Alespoň že Kas a Becca jsou od toho všeho daleko.

Jeho žena Kasidy a dcerka Rebecca pobývaly na Cestu III. Odtamtud nebyly hlášeny žádné nepokoje – Sisko alespoň o žádných nevěděl – mohl však jen doufat, že jeho rodina bude ušetřena všech hrůz, které si časová apokalypsa přichystala.

I když se snažil vytěsnit Kasidy a své děti z myšlenek, stále ho tížily obavy o kolegy a přátele na palubě hvězdné lodi Robinson a všechny, které poznal na stanici Deep Space 9, než nadešla její tragická poslední hodina.

Vzpomněl si na záblesk detonace, která zahalila obrazovku Defiantu. Nová hvězdná základna podlehla zkáze pouhé dva roky po oficiálním uvedení do provozu, když byla obětována při autodestrukci za pomocí antihmoty, aby navždy zničila bajorské ústí stabilní červí díry vedoucí do kvadrantu gama.

Siska hlodal pocit viny, a tak se mu postavil čelem. Jinak to nešlo. Neměli jsme jinou možnost. Pořád si ta slova opakoval a doufal, že jim jednou uvěří.

Taková byla válka. Rozhodnutí se přijímala z nutnosti, ve spěchu. A ti, kteří měli to štěstí a přežili, celý život o svých rozhodnutích pochybovali. Desetiletí plná lítosti.

Sisko frustrovaně zaskřípal zuby. Kdyby jen porážka Devidianů nebyla podmíněná zničením Nebeského chrámu. Ale stalo se, na tom se nedalo nic změnit. Domníval se, že Devidiané mohli využít stabilní červí díru Proroků jako mezidimenzionální bránu nejen proto, že byla cestou nejmenšího odporu, ale nespíš si i uvědomovali, že pro její zničení bude velmi těžké se rozhodnout.

Sisko sevřel područky, aby podvědomě nezatínal pěsti. Nakázal si přestat se upínat na to, co ztratil, a vzpomněl si, co – a hlavně kdo – zůstalo, tady ve vyhnanství na palubě Defiantu. Všichni se stali uprchlíky před kontradmirálem Williamem T. Rikerem a Hvězdnou flotilou poté, co se vzepřeli jejímu velení i Radě Federace v zoufalé snaze zastavit časovou apokalypsu, kterou Devidiané rozpoutali. Hlasy opatrných autorit vyzývaly Picarda a důstojníky Enterprise-E, aby se stáhli a vydrželi, než dorazí další informace.

Na tento požadavek odpověděli rozhodným ne.

S pomocí Toma Parise a jeho ženy B’Elanny Torresové zinscenovala Picardova posádka falešnou krádež Enterprise-E z pozemské základny – avšak jen jako záminku pro únos poškozené, ale stále provozuschopné hvězdné lodi Aventine z nedalekého orbitálního servisního doku.

Na její palubě Picard a jeho lidé vystopovali devidianský časový vpád až k bajorské červí díře a spustili sled událostí, které vyvrcholily obětováním nové, nedávno zprovozněné stanice Deep Space 9 – a také životů velvyslance Quarka, kapitána Ro Laren, kapitána Noga a poddůstojníka Milese Edwarda O’Briena – aby červí díru navždy uzavřeli.

Kéž by to devidianskou hrozbu ukončilo, nejen oddálilo.

Sotva stačilo záření unikající po zničení stanice odeznít, objevil se na scéně Riker se záměrem vzít kapitána Picarda a jeho důstojníky do vazby, aby však příliš pozdě zjistil, že Sisko s dopomocí svého přítele Měňavce Oda přenesl Picarda a hrstku jeho lidí z Aventine na maskovaný Defiant. Tím se všichni v očích velení Hvězdné flotily stali spolupachateli vzpoury. A to znamenalo, že od této chvíle jsou odkázáni sami na sebe.

Vepředu můstku seděl u kormidla Dat Soong. Reinkarnovaný android – Sisko stále nerozuměl všem detailům, které se skrývaly za tímto konkrétním sledem událostí – se jen částečně podobal svému bývalému já, s nímž se Sisko kdysi setkal na staré Deep Space 9. Tato Datova inkarnace vypadala zcela lidsky. Podle Picarda byla jeho nová podoba založena na osobnosti jeho stvořitele, doktora Nooniana Soonga a jeho vzhledu v mládí. Tento vylepšený Dat přišel včera na palubu Defiantu se svou znovu oživenou androidí dcerou Lal. Ta nyní stála u zadního stanoviště na můstku, postoj měla strnulý, pohyby téměř ptačí, zatímco sledovala displej hlavních systémů lodi, zda se na něm neobjevují známky poruchy nebo poškození.

Taktické převzal Siskův bývalý kolega komandér Worf. Ještě před pár dny sloužil coby první důstojník na Enterprise pod kapitánem Picardem a čekalo ho povýšení do hodnosti kapitána a první samostatné velení. Teď bylo všechno z toho pryč, spolu s mnoha dalšími věcmi, které si časová apokalypsa urvala pro sebe.

Picard se usadil na levoboku naproti Worfovi u technického pultu. Měl plné ruce práce s vyhodnocováním hlášení, která mu z hlavní strojovny posílal komandér Geordi La Forge, bývalý hlavní inženýr Enterprise, a nyní technický specialista Defiantu.

Wesley Crusher – vousatý, téměř padesátiletý muž narozený jako pozemšťan, u kterého se na prahu dospělosti rozvinuly mimořádné schopnosti specificky vnímat čas a prostor – seděl na protilehlé straně od Picarda, po Siskově levici, u ovládání maskovacího zařízení. Stejně jako Dat, Lal i sám Sisko měl Wesley na sobě prosté civilní oblečení. Crusherův oděv se skládal z tmavých kalhot, černých bot, plátěné košile s dlouhými rukávy a ošuntělé hnědé kožené cestovní bundy, jejíž lem mu spadal třicet centimetrů pod pas.

Naproti Crusherovi, zády k Worfově stanovišti, seděl u komunikační konzole doktor Julian Bashir. Bývalý šéflékař na Deep Space 9 měl na sobě potrhaný civilní oděv. Rozcuchané černé vlasy, kdysi pečlivě upravované, mu prošedivěly stejně jako hustá bradka. Mlčky, avšak napjatě jako stlačená pružina sledoval Bashir plazmovou bouři, která se proháněla po hlavní obrazovce a jejíž plameny se odrážely v divokém, manickém lesku zářícím mu v hnědých očích.

Protože Bashir nebyl schopný se nadále starat o pacienty, doktorka Beverly Crusherová – matka Wesleyho Crushera, manželka kapitána Picarda a bývalá šéflékařka Enterprise – se uchýlila na ošetřovnu, kde se věnovala členům posádky, kteří utrpěli drobnější zranění během bitvy Defiantu v Bajorské soustavě s Nágy, devidianskými hadovitými stroji na zabíjení schopnými měnit fázi a přesouvat se napříč vesmírem.

V kajutách pro hosty odpočívali Worfův syn, velvyslanec Alexander Rozhenko, a syn doktorky Crusherové a kapitána Picarda, René.

Vedekyně Kira Nerys se spolu s Orbem času uchýlila do nákladového prostoru 1.

Nejvýznamnější pasažér na lodi stál však na můstku za Siskem. O velvyslanci Spockovi kapitán téměř nevěděl, přítomnost polovičního Vulkánce a diplomata byla však natolik hmatatelná, jako by z něj vyzařovaly klid a sebedůvěra, které prostupovaly všemi na palubě. Sisko přemýšlel, jestli právě Spockovo uklidňující chování umožnilo posádce toto zdánlivě nekonečné čekání zvládat.

V mládí bych byl možná natolik hloupý, že bych se zeptal nahlas. Dnes raději pomlčím.

Jakoby v odměnu za jeho klid se výjev na hlavní obrazovce náhle změnil.

Před Defiantem se zavlnila deformace časoprostoru, která zastínila bouřící plazmu jako vír v moři roztaveného zlata.

Z komunikační konzole se ozvaly tlumené výstražné tóny. Bashir je umlčel a zkontroloval displeje. „Příchozí signál na mém kvantovém komunikátoru, kapitáne. Pouze zvuk.“

Sisko s odpovědí váhal. Bashir Siskovi a ostatním na Defiantu slíbil bezpečné útočiště před admirálem Rikerem a jeho čím dál větší flotilou v alternativním vesmíru. Pomocí kvantového komunikátoru, který mu před lety darovali záhadní lidé z druhé strany, se na ně Bashir obrátil s žádostí o pomoc a oni souhlasili.

Dá se jim ale věřit? Mohl si být Sisko tímto krokem jistý?

Zahnal pochybnosti a sebral odvahu. „Přehrajte zprávu.“

Bashir navázal spojení a záhy se ozval ženský hlas, zkreslený a zastřený praskotem. „Hvězdné lodi Defiant, tady je vesmírná loď Společenství Enterprise. Otevřeli jsme pro vás průchod do našeho vesmíru. Můžeme jej udržet maximálně třicet sekund. Pokud jste připraveni, pokračujte čtvrtinovým impulzem.“

„Potvrzuji, Enterprise. Připravte se nás přijmout. Defiant konec.“ Sisko mávl Bashirovi, aby spojení ukončil, a zadíval se na tunel, který před nimi na obrazovce zjevil. „Pane Soongu, kurz do červí díry, čtvrtinový impulz.“

Dat předal údaje kormidlu. „Rozkaz. Čtvrtinový impulz vpřed.“

Sisko si nemohl být stoprocentně jistý, ale měl pocit, jako by on i zbytek posádky můstku zadrželi naráz dech, když se loď ponořila do zároveň ohnivé i stinné propasti červí díry.

V nitru Einstein-Rosenova mostu interdimenzionální červí díry ustoupily rumělkové odstíny Badlands hypnotickému víru modrobílé záře. Trup Defiantu se na okamžik rozechvěl, pak však hukot utichl. Sisko zavřel oči a vnímal chod lodi; představil si její konstrukci jako prodloužení vlastního těla a cítil, jak sám proniká tunelem mezi vesmíry s téměř nepřirozenou lehkostí.

Nebyl si jistý, zda má věřit svým smyslům, či ne, a tak otevřel oči. „Kormidelníku, hlášení.“

Dat odpověděl ledově klidně. „Udržujeme čtvrtinový impulz, pane. Maskování nenarušeno.“

Sisko se ohlédl na Worfa, aby si informace potvrdil. „Taktické?“

Worfovi trvalo pouhý okamžik, než odpověděl. „Všechny systémy v normálu.“

Drobný světelný bod na hlavní obrazovce se pomalu zvětšoval, až následně rozkvetl jako květina ze světla a mlhy a rozvinul se, aby Defiant vtáhl zpět do běžného časoprostoru… do vesmíru, do něhož nepatřil. Souhvězdí vypadala stejně, Sisko však poznal, že na zeslabených záblescích hvězdného světla, které zdobily obrazovku jeho lodi, je něco špatně.

Nacházeli se v alternativním vesmíru, v místě, které už nejednou navštívil a které se pro něj stalo synonymem zrady, intrik a nesmyslné krutosti. Pokaždé, když se odvážil překročit hranice tohoto zaostalého odrazu reality, kterou nazýval domovem, zjistil, že jde o svět nadmíru násilný, a pokaždé se mu hluboce ulevilo, když z něj unikl.

Nyní zde na radu doktora Bashira hledal paradoxně útočiště.

Z komunikační konzole se ozval tlumený výstražný tón. Bashir zkontroloval údaje signálu a pak se zadíval na Siska. „Volá nás Enterprise, pane. Pouze audio.“

„Pusťte to.“

Bashir navázal spojení. Z reproduktorů ve stropě se opět ozval odměřený ženský hlas. „Defiante, tady je vesmírná loď Společenství Enterprise. Deaktivujte prosím své maskovací zařízení a my uděláme totéž.“

Pud sebezáchovy Siska nabádal, aby obyvatelům tohoto vesmíru nedůvěřoval, aby nařídil rádiový klid, utekl a neohlížel se. Potlačil však své obavy a rozhodným hlasem odpověděl: „Rozumím, Enterprise. Deaktivujeme maskování.“

Sisko rozkaz potvrdil pokývnutím Wesleymu Crusherovi.

Světla na můstku se rozzářila a řada podpůrných systémů, které byly dosud nečinné, se znovu probudila k životu. Soustava podpory života obnovila běžnou ventilaci a proud chladného vzduchu z otvorů ve stropě ovanul Siskovi pot na zátylku.

Pak se na hlavní obrazovce objevila loď jejich hostitelů, přesně jak slíbili.

Vesmírná loď Společenství Enterprise byla elegantní, zářivou moderní verzí klasické vulkánské lodi. Její primární trup připomínal jehlu. Široký prstenec s nadsvětelným pohonem se nacházel zhruba ve čtvrtině délky lodi, těsně před zádí, kde byly umístěny impulsní motory. V prstenci, který byl s hlavním trupem spojen třemi trámy, na obou koncích širokými a v polovině zeštíhlenými do elegantních křivek, se nacházel jak kvantový pohon lodi, tak generátor umělých červích děr – známý také jako skokový pohon.

Při pohledu na obrazovku Siskovi připadalo plavidlo křehké, jako hračka či model, který praskne při prvním silnějším sevření. Avšak z hlášení, které o bojeschopnosti těchto lodí četl, věděl, že jsou naopak rychlé, obratné a odolné.

Z Bashirovy konzole se ozvalo další pípnutí. Umlčel je. „Volají nás.“

Sisko se ve velitelském křesle napřímil. Zvedl bradu na znamení odhodlání a smělosti. Okolnosti vyžadovaly, aby žádal o pomoc – nemusel však při tom vypadal podřízeně. Soustředěný na úkol před sebou nasadil lehký, nicméně sebevědomý úsměv.

Je čas pohlédnout hostitelům do očí.

„Na obrazovku, doktore.“

C.S.S. Enterprise nahradil výhled na její můstek. Jednalo se o kompaktní prostor, shora jasně osvětlený, s množstvím funkcí umně zabudovaných do stísněného prostoru. Většina konzolí měla jednoduchý design s jasně zelenými holografickými ovládacími prvky na tmavých panelech. Posádka nosila prosté tmavošedé kombinézy s barevnými pásky na manžetách rukávů tuniky a insigniemi na pravé straně límce.

Uprostřed můstku stál dvojník Jeana-Luca Picarda s hustým plnovousem a udiveně hleděl na Siska. Po pravici ho doplňovala vysoká, impozantní žena smíšeného pozemsko-klingonského původu. Ona i Picard měli uniformy stejné barvy.

Jakmile se dvojice na obrazovce objevila, Sisko si všiml Worfova překvapení. Klingon se napjatě otočil k obrazovce. Sisko si na okamžik myslel, že vstane, ale válečnická disciplína ho zadržela. Zůstal sedět místě mimo obrazovku.

„Zdravím vás,“ prohlásil Picardův dvojník. „Jsem kapitán Luc Picard z lodi Enterprise. Toto je má první důstojnice, komandér K’Ehleyr. Vítáme vás tu v míru jménem Galaktického společenství.“

Sisko vstal. „Kapitán Benjamin Sisko, velitel hvězdné lodi Federace Defiant.“

„Vskutku,“ usmál se Picard. Byla to vřelá a vstřícná reakce. „Váš protějšek se tady u nás docela proslavil, kapitáne.“

„Totéž lze říci i o vás a našem kapitánovi.“

„Ano, slyšel jsem.“

Koutkem oka Sisko zahlédl, jak se jeho vlastní kapitán Picard při pohledu na své dvojče z jiné dimenze mračí. Poslední, co by si Sisko přál řešit, byly následky diplomatického incidentu. Rozhodl se, že bude nejlepší pohnout se z místa.

„Kapitáne, jménem svým i své posádky oficiálně žádám o azyl ve vašem Galaktickém společenství. A podotýkám, že došlo k velmi naléhavé záležitosti, kterou musíme co nejdříve projednat s vaším civilním vedením – a se skupinou, kterou znáte pod jménem Memory Omega.“

Přesně jak Bashir Siska upozornil, alternativní Picard se při zmínce o Memory Omeze zatvářil zdrženlivě. Tato organizace byla skutečným motorem Galaktického společenství. Šlo o tajný spolek vědců a učenců, který před více než sto lety ustanovil císař Spock s cílem archivovat historii, kulturu a znalosti Terranské říše před jejím pádem. Jejím úkolem po pádu impéria bylo pomáhat organizovat odboj a později povstání, po němž následovala revoluce; nyní prosazovala svobodu, spravedlnost a parlamentní demokracii v nové společnosti, která z popela impéria vzešla.

Pokud alternativní Picard dal najevo náhlý neklid, stejně rychle zase získal zpět rovnováhu. „Vaší žádosti o azyl se vyhovuje. Pokud jde o audienci, o kterou jste požádal,“ pohlédl znepokojeně na klingonskou ženu po svém boku, „zástupce Memory Omega je již na palubě a čeká, aby s vámi mohl hovořit.“

„Rozumím.“

„Potřebujete pomoc s opravami či lékařské ošetření?“

„Naše loď utrpěla těžká poškození, než jsme dorazili do Badlands. Byli bychom vám vděční za jakoukoli spolupráci.“

Alternativní Picard přikývl. „Dobře. Pošlu k vám svého šéfinženýra a technický tým, jakmile budete připraveni je přijmout.“

„Děkuji, kapitáne. Budeme na příjmu. Defiant konec.“ Sisko klepl na tlačítko komunikace na opěrce velitelského křesla a spojení ukončil. Všiml si reakcí svých kolegů. „Přesně jak jste slíbil, doktore: vřelé přivítání.“

Bashir s tváří zarostlou neupravenými vousy a hustým obočím přimhouřil oči. „Pořád jim nevěříte, že?“

„Momentálně nevěřím nikomu.“ Sisko si na konspirační teorie nepotrpěl, nicméně pronásledování jinými loděmi Hvězdné flotily v něm vyvolalo pochybnosti o všem, co kdy považoval za pravdivé. Nesčetná varování blikající na displeji hlavních systémů na zádi můstku mu však připomněla, že paranoiu si právě teď dovolit nemůže.

„Kapitáne Picarde. Požádejte strojovnu o aktuální hlášení o škodách, pak zajistěte transport servisního týmu Enterprise.“

„Jistě, kapitáne.“

„Můstek je váš, dokud se nevrátím. Pokud nebudeme schopni udržet s Enterprise krok, požádejte ji, aby nás vzala do vleku, než opravy dokončíme.“

„Rozumím.“ Picard vstal a přešel k Siskovi, aby mu zastoupil cestu. Ve snaze být co nejdiskrétnější ztišil hlas. „Děje se něco?“

„Netuším,“ povzdechl Sisko ztěžka. Měl však obavy toho, co mělo přijít. „Musím navštívit svou dlouholetou přítelkyni.“

To ticho bylo ohlušující.

Nepocházelo však z Defiantu – vedekyně Kira Nerys vnímala, jak loď kolem ní pulzuje energií. Nákladový prostor vyplnilo hučení systémů podpory života; k tomu cítila vibrace impulsních pohonů, které rezonovaly podlahou, na níž klečela. Na palubě nad ní pracovala posádka plná života a odhodlání, navzdory všem nedávným utrpením a ztrátám.

Ne, to neklidné ticho, které ji tížilo, opanovalo Orb času – jednu z devíti posvátných Slz proroků, seslaných z Nebeského chrámu, aby vedly bajorské věřící k úplnějšímu pochopení jejich božstev. Po tisíciletí zářila purpurovým světlem, děsivou nadpřirozenou září, která vedla zástupy ponížených prosebníků na metafyzických poutích minulostí a budoucností, aby mohli lépe pochopit vůli Proroků.

Orb času, stejně jako všichni jeho druhové, teď potemněl a vychladl.

Zbaven světla, připraven o vše božské.

Orb spočíval na rubáši, v němž byl Kiře předán. Nyní byl jen kusem krystalické horniny ve tvaru přesýpacích hodin.

Podobně jako Proroci byl i Orb mrtvý.

Kira položila dlaně na chladné vybroušený povrch artefaktu, pak se předklonila a přitiskla čelo na jeho horní polovinu.

Nic necítila. Žádné vibrace, žádný náznak tepla.

Zpoza zavřených očí jí vytryskly slzy.

Jak mohou být mrtví? Ta otázka jí drásala pagh a hrozila, že ji pohltí zevnitř. Existovali přece mimo čas. Mimo náš svět. Byli víc než pouhým součtem minulosti a budoucnosti.

Zdálo se to neskutečné. Nic z posvátných textů o Prorocích ani z proroctví o konci světa nenaznačovalo, že by mohli být zničeni.

A přesto tomu tak bylo, Kira držela v rukou důkaz – chladný a neúprosný.

Její bohové byli mrtví. Zavražděni. Obětováni na oltář času.

Pramen moudrosti a vedení, který po tisíciletí provázel její svět… zvěstovatelé pravdy, jež jí dávala naději na spasení v nejtemnějších dnech bajorského povstání proti cardassianské okupaci; prastará tradice, jež dávala jejímu životu smysl a jejíž učení formovalo Kiru v člověka, kterým se stala, byla pryč.

Poslední okamžiky stanice Deep Space 9 se Kiře vracely ve vzpomínkách a vrhaly ji do bezmoci, jíž se nedokázala bránit. To vše, jen aby zastavili Devidiany – o nichž Picard a jeho lidé tvrdili, že se chystají živit na nervové energii uvolněné masovým vražděním bezpočtu vnímajících bytostí –, bylo považováno nejen za nezbytné, ale i nevyhnutelné, obětovat nově vybudovanou hvězdnou základnu Federace, aby byla zničena bajorská červí díra, jež se proměnila v uzlový bod přístupu Devidianů do této časové linie.

Jelikož rozhodnutí zničit Nebeský chrám mělo na bajorský lid ochromující kulturní dopad, rozhodla se Kira coby „Pobočnice Proroků“ nést tíhu tohoto kataklyzmatického hříchu na svých bedrech a její dlouholetý přítel Miles O’Brien jí přislíbil pomoc. Avšak když spustila neodvolatelné odpočítávání, jejich plánovaný ústup málem ztroskotal, když do operačního centra pronikli útočící Nágové a způsobili únik vnitřní atmosféry do vesmíru. O’Brien vzápětí zjistil, že palubní poklop pro nouzový průlez není vzduchotěsný.

Obětoval se, aby Kiře umožnil dostat se do runaboutu, a rychle přivařil neutěsněný poklop, čímž zabránil úniku vzduchu z průlezu.

Nechat O’Briena napospas smrti a sama uniknout ze stanice, byla jedna z nejnáročnějších věcí, které kdy Kira musela udělat, ale během úniku, stále plná zármutku, byla zadržena Proroky, kteří jí svěřili Orb času.

Když na něj Kira pohlédla, orb jiskřil neutuchající energií. Jakmile však Deep Space 9 explodovala a červí díra se zhroutila, potemněl a zhasl jako svíčka.

Víra mi ležela v rukou a krvácela… a pak jsem viděla, jak umírá.

Připadalo jí to neskutečné. Nemožné. Kira se nedokázala smířit s myšlenkou, že zdroj její životní inspirace navždy zmizel, zhasl v okamžiku zoufalství a zuřivosti. Ale tady měla před sebou orb, šedivý a chladný jako spálené uhlí.

Dveře nákladového prostoru se s tichým pneumatickým sykotem otevřely. Pak se ozvaly tiché, poklidné kroky. Kira jejich rytmus poznávala. Aniž by se ohlédla, věděla, kdo narušil její smutek. Dlaní si setřela slzy z tváří, mimovolně si upravila rituální náušnici na pravém uchu, a snažila se uklidnit. „Prolétli jsme do toho druhého vesmíru?“

V prázdnotě nákladového prostoru se rozezněl Siskův hluboký hlas: „Ano.“

Kira se už nemohla dívat na vyhořelé torzo mrtvého orbu, a tak zabalila velký krystal do rubáše. Přála si, aby jí jej Proroci umístili do původní schránky. Pak by ho alespoň mohla uzavřít a neměla ho na očích.

Než na Siska pohlédla, snažila se uklidnit. „Mluvili s tebou?“

Vypadal zmateně. „Kdo?“

„Proroci. Než jsme zničili Nebeský chrám.“

Pocit viny a lítost se zračily na Siskově tváři jako stíny proplouvajících mraků. „Ne.“

Jeho přiznání působilo na Kiru jako další rána. Další kousek ztracené naděje.

„Doufala jsem, že svému vyslanci věnovali poslední moudrá slova.“

Na Siska dolehla melancholická nálada. „Té role jsem se vzdal. Už dávno.“

Prostor mezi nimi zaplnilo těžké ticho. Pak se v Kiře ozvalo svědomí; vzlykla, až se jí z očí vyřinuly slzy. „Benjamine… co jsme to udělali?“

Sisko si klekl vedle ní a objal ji kolem ramen. „Přinesli jsme oběť.“ Síla jeho objetí působila jako návrat řádu do života, který se zmítal v chaosu. „Udělali jsme, co jsme museli.“

Nedokázala zastavit příval žalu. „Co když jsme se zmýlili?“

„Pak to budeme muset napravit.“

„Jak bychom mohli, Benjamine? Zradila jsem své bohy. Svůj lid. Celý svůj svět.“

Uvolnil objetí a posunul se, aby se posadil vedle ní. „To nevíme, Nerys. Musíme věřit, že kdyby po nás chtěli něco jiného, Proroci by nám to řekli.“

„Možná se o to pokoušeli,“ pohlédla na Siska. Jeho hladce oholená tvář se jí v uslzených očích změnila v kaleidoskopický obraz. „Možná jsme je neposlouchali.“

Sisko sevřel její ruce do svých a přiložil je k sobě jako ve společném modlitebním gestu. „Tak si je poslechni.“ Zadíval se Kiře do očí, v jeho pohledu se zračila naděje. „Coby Vyslanec jsem se dozvěděl, že Proroci existují v mnoha dimenzích najednou a v mnoha časových liniích. Možná ve všech. Ne jejich verze, ale oni, jsou stejní v každém vesmíru.“ Natáhl k ní ruku, aby jejím hřbetem setřel Kiře slzy z tváří. „Důvěřuj Prorokům, Nerys. Mé srdce mi říká, že tohle všechno ještě zdaleka neskončilo… a že než přijde konec, budeme je – stejně jako tebe – potřebovat víc, než si myslíme.“

Jeho slova ji povzbudila a jeho sytý hlas, plný bezpodmínečné lásky a naděje, jí dal zapomenout na smutek, i když jen na chvíli.

Smutně se usmála. „Děkuji, Benjamine.“

Nabídl jí náruč a ona ji přijala, aby spočinula v jeho objetí s hlavou položenou na kapitánově rameni. Před jeho návštěvou byla nevýslovně unavená, bála se, že zapomněla doufat, ale teď, v bezpečí a ve společnosti tohoto muže, kterého milovala jako bratra, se odvážila znovu věřit, že je hodna výsady spánku a daru víry.

3

C.S.S. Enterprise – Zrcadlový vesmír

Než komandéra Worfa na Defiantu uchvátil paprsek transportéru, věděl, co má na zdejší Enterprise očekávat. Co se však stane potom, netušil.

Worfovy uši naplnilo zvonivé hučení a pak ho zahalila jiskřivá záře, která v mžiku vymazala okolí svět. Nato se kolem něj jako zhmotněný přelud zformovala transportní místnost Enterprise.

Když paprsek pohasl, Worf se napřímil. Musím zachovat klid. Nesmím se nechat ovládnout emocemi.

Přesto při pohledu na ženu, stojící jen pouhých pár metrů před ním, vykulil oči a čelist mu poklesla: K’Ehleyr.

Mysl ho nabádala, že vysoká žena stojící vedle Luca Picarda není K’Ehleyr, kterou kdysi znal. Byla obyvatelkou alternativního vesmíru a její minulost – především skutečnost, že je stále naživu – naznačovala, že prožila zcela jiný život než první žena, kterou Worf ve svém vlastním vesmíru miloval. Žena, jež byla matkou jeho jediného dítěte, Alexandra.

Tohle není ona. Nikdy jí nemůže být.

Worf si to v duchu opakoval jako mantru, ale část jeho já, která K’Ehleyr stále milovala, tomu odmítala uvěřit, protože tady přece stála živá a zdravá. Její napůl klingonská, napůl lidská tvář, zdánlivě nedotčená uplynulými desetiletími, působila hrdě jako vždy. Záblesk v jejích očích, jasný jako měsíční svit na ostří čepele, skrýval důvtip a bystrou mysl. Každý kousek její osobnosti byl takový, jaký si ho pamatoval: divoký, odvážný a krásný.

Zatímco si ji obdivně prohlížel, sotva si všiml její reakce. Střetla se s jeho upřeným pohledem. I na dálku Worf cítil její nenávist. Pohrdání.

Zahanbeně odvrátil oči a předstíral, že si upravuje šerpu, když se zbytkem výsadku z Defiantu – kapitánem Picardem, doktorem Bashirem, Wesleym Crusherem, Datem a velvyslancem Spockem – sestoupil z transportní plošiny Enterprise vstříc svým třem hostitelům. Ze šesti návštěvníků měli na sobě uniformu pouze Worf a Picard. Ostatní přicestovali v civilním oblečení.

Luc Picard stál uprostřed, po jeho pravici K’Ehleyr a po levici postarší Vulkánka, kterou Worf nepoznával.

Picard přistoupil ke svému protějšku. Kapitán skokové lodi nosil hustý prošedivělý plnovous a na zátylku měl spoustu jizev. Jeho uniforma i stejnokroje jeho kolegů se podobaly uniformám Hvězdné flotily, až na vojenské nože, které měli zasunuté v pochvách na opasku.

Picard kývl na své dvojče. „Povolení vstoupit na palubu, kapitáne?“

Luc potřásl Picardovi rukou. „Uděleno, kapitáne.“ Pak sevření uvolnil a pokračoval v seznamování. „Dovolte mi představit vám svou první důstojnici, komandéra –“

„K’Ehleyr,“ doplnil za něj Picard; znělo téměř stejně ohromeně jako Worf.

„Chápu to správně, že se známe?“ otázala se zvědavě.

„Znali jsme se. Kdysi dávno,“ usmál se na ni. „Je mi potěšením se s vámi setkat znovu… a zároveň poprvé.“ Picard se otočil ke svým společníkům a pokračoval. „Tohle je můj první důstojník, komandér Worf. Můj nevlastní syn Wesley Crusher. Můj drahý přítel Dat Soong. A jak jsem se dozvěděl, vy a doktor Bashir se už znáte z dřívějška.“

„Dá se to tak říct,“ potřásl Luc Bashirovi rukou. „Vítejte zpátky, doktore.“ Při pohledu na Bashira, dlouhovlasého, s neupravenými vousy a rozcuchaného, se zamračil. „Odpusťte, ale zdá se, že léta k vám nebyla přívětivá.“

Bashir odpověděl zdvořile, ale v očích měl divoký výraz. „Ne, nebyla.“

Všichni se otočili k jediným dvěma dosud nepředstaveným osobám, přestože stály pouhých pár centimetrů od sebe, každý s rukama uctivě složenýma před sebou.

Starší Vulkánka sklonila hlavu. „Je nám ctí vás zde přivítat, Spocku.“

Velvyslanec v odpověď jen krátce přikývl. „Čest je na mé straně… Saavik.“

Když vyslovil její jméno, vzhlédla. Navzdory nacvičené klidné masce Worf v jejích očích zahlédl záblesk radostného překvapení, že ji Spock poznává, jako by to nečekala, byla za to však ráda.

Worfovu mysl zatemnila náhlá závist. Kéž by mě K’Ehleyr vítala s podobným nadšením.

Luc nejspíš z náhlého mlčení vycítil rozpaky, a tak promluvil a obrátil pozornost všech v místnosti zpět k sobě. „Jak jistě všichni víte, Spock je v našem vesmíru významnou osobností, kterou není třeba představovat. Ale vám všem, snad kromě zde přítomného doktora, dovolte, abych vám představil Saavik, ředitelku Memory Omega.“

Saavik se otočila čelem ke skupině. Přistoupila k ní rozvážným krokem, trpělivost byla nejspíš její předností. S rukama složenýma u pasu se zastavila před Picardem. „Zpráva doktora Bashira žádala jak o azyl ve Společenství, tak o pomoc ze strany Memory Omegy. To první jsme již zařídili, ale než vydám souhlas k naplnění druhého požadavku, musím vědět, o jaký druh pomoci žádáte.“

Znepokojené pohledy se přelévaly z jednoho člena výsadku na druhého a nikdo si nebyl jistý, kdo by měl na její dotaz nejlépe odpovědět. Po chvíli se slova ujal Wesley. „Snažíme se zastavit druh známý jako Devidiané, který chce zničit vesmír.“

Saavik informaci přijala bez jakékoli vnější reakce. „Mohl byste to upřesnit?“

Tentokrát k vysvětlování přistoupil Dat. „Devidiané jsou humanoidi, kteří se živí nervovou energií jiných vnímajících bytostí – konkrétně jejich strachem, který mnozí prožívají v okamžiku smrti.“

Wesley pokračoval: „Pomocí neznámého hadího druhu se Devidiané naučili cestovat časem a prostorem. Po většinu své historie byli pouhými mrchožrouty, kteří vyhledávali období morových epidemií nebo hromadných neštěstí, na nichž mohli hodovat.“

Luc výklad očividně zaujal, ale také znepokojil. „Ale něco se změnilo.“

Jeho odhad stvrdil Dat přikývnutím. „Ano, ale ještě jsme se nedozvěděli, o co se jednalo.“

Saavik přimhouřila oči a vrásky na čele se jí prohloubily. „Jak vážnou hrozbu tito Devidiané představují?“

Wesley vytáhl z kapsy kožené bundy drobný kovový mnohostěn, zařízení, které nazýval omnichron. Byl sotva velký jako jeho léty zvrásněná ruka; kombinoval funkce kvantového přijímače či výkonného trikordéru a dokázal skenovat napříč časem a prostorem pomocí technik známých pouze Cestovatelům. „Likvidují alternativní časové linie, které se od té naší oddělily, a živí se energií nesčetných umírajících vnímajících bytostí.“

Wesley beze slova nebo pohybu přikázal zařízení se otevřít. Na jeho hladkém povrchu se objevil šev, který přístroj rozdělil. Obě poloviny se zvedly a odhalily jeho složité nitro. Drobný krystal zabudovaný uvnitř zařízení promítal holografický obraz nesčetných rovnoběžných čar, které poskakovaly, než se rozpletly a zmizely – nejprve jich bylo několik, pak celá řada. „Čím víc časových linií zničí, tím jsou silnější. Domníváme se, že objevili způsob, jak uchovávat část nervové energie, která se uvolňuje při těchto umělých časových implozích.“

Wesley čekal, než se poslední linie jeho projekce zachvěla a rozpadla se. „Pokud budou dostatečně silní, mohli by být schopni pohltit celý čas – a s ním i veškerý život.“

Pak omnichron deaktivoval. Místnost naplnilo hrobové ticho.

Dat pokračoval: „Proto potřebujeme vaši pomoc, paní ředitelko. Doktor Bashir mi pověděl, že vaše Společenství disponuje technologií známou jako kvantové okno. Je to tak?“

„Je. Jeho fungování je však úzkostlivě střeženým tajemstvím a jeho používání je omezeno.“

Velvyslanec Spock přistoupil k Saavik. „Nebezpečí, jemuž čelíme, ohrožuje i váš vesmír. Logickým krokem je spojit se proti němu.“

„Budu se muset poradit se svými kolegy,“ otočila se Saavik čelem k Picardovi. „Pomohlo by nám, kdybyste se s námi podělili o všechny dostupné informace týkající se devidianské hrozby.“

„Samozřejmě, paní ředitelko.“ Mávl směrem k Wesleymu. „Pan Crusher vám poskytne vše, co budete potřebovat.“

„Přijatelné.“ Saavik se otočila k důstojníkům lodi. „Kapitáne, požádejte velitele Defiantu, aby nám dovolil vzít jej do vleku, než budou dokončeny opravy. Komandére, ukažte prosím našim návštěvníkům kajuty pro hosty.“ Ohlédla se na Wesleyho. „Pane Crushere, za chvíli se vám ozvu. Prosím, buďte připraven předložit všechny své informace o devidianské hrozbě.“

„Jistě, madam.“

Vulkánka se pootočila ke Spockovi a znovu sklonila hlavu. „Budu se těšit, že si s vámi brzy znovu promluvím, pane velvyslanče.“

„A já s vámi, paní ředitelko.“

Saavik se vydala ke dveřím. Ty se před ní s tlumeným svistem otevřely. Vyšla na chodbu, zahnula doprava a zmizela z dohledu.

K’Ehleyr se postavila blízko ke dveřím, aby ji senzor zaznamenal a udržel dveře otevřené. „Vážení hosté,“ pronesla lehce ironickým tónem, „dovolte, abych vás zavedla do vašich kajut.“ Vyvedla výsadek z transportní místnosti a vydala se chodbou doleva.

Ze zadní části skupiny Worf zahlédl, jak se na něj K’Ehleyr zadívala – a okamžitě se jí zlostí sevřela čelist. Její antipatie vůči němu byla zjevná.

Budu muset doufat, že mou kajutou nebude přechodová komora.

U.S.S. Titan NCC-80102

Jakási zlovolná a nevyzpytatelná síla udržovala můstek hvězdné lodi Titan jako rukojmí a přecházela z jednoho stanoviště na druhému, zatímco posádka ohromeně a v tichosti vše pozorovala a netušila, jak reagovat. K velkému zděšení kapitánky Christine Valeové byla entita, která ji a její personál děsila, jejím přímým nadřízeným důstojníkem – kontradmirálem Williamem T. Rikerem.

Vstoupil do osobního prostoru velitele bezpečnosti, nadporučíka Ranula Kerua, a houkl mu do ucha: „Jak je možné, že jen tak zmizeli?“

Keru se při slovním útoku zarazil a Valeová si všimla, jak se mu pod tmavými vousy sevřely rty do napjaté vrásky. „Vystopovali jsme je do Badlands, admirále. Ale jakmile vlétli dovnitř –“

„To nestačí!“ Riker se ani nepokusil předstírat jakoukoli zdvořilost, když od Kerua odstoupil a postavil se nad hlavní vědeckou důstojnici, poručíka Meloru Pazlar, sedící u konzole na zádi. „Musí existovat něco, co lze udělat! Sledovat komunikační signály? Změny v toku plazmy uvnitř Badlands?“

Pazlar se napjala. „Pane, nezaznamenali jsme žádné příchozí ani odchozí komunikační signály. Co se týče sledování toku plazmových proudů uvnitř Badlands, je zde příliš mnoho proměnných na to, abychom –“

„Dost!“ Riker odstoupil od Pazlar, které se viditelně ulevilo, když jí navzdory podpoře, kterou jí poskytoval přiléhavý posílený exoskelet, poklesla ramena.

Admirál zamířil ke stanovištím vepředu můstku a s každým krokem viditelně zuřil. Sevřel opěradlo židle kormidelnice nadporučíka Aili Laveny a naklonil se dopředu, aby se nad štíhlou Pacificankou shýbl. „Jak nás mohli předběhnout? Vždyť neměli takový náskok!“

Ailiino znepokojení doprovodil rychlý příval drobných bublinek v dýchací masce naplněné tekutinou, která jí kryla bleděmodrý obličej. Její melodický hlas vycházel z modulu univerzálního překladače v přední části masky. „Poměr pohonu k hmotnosti Defiantu je mnohem větší než náš, pane. Ačkoli je náš systém vyspělejší, není schopen kompenzovat –“

„Zapomeňte na to.“ Riker pustil Ailiino křeslo a posunul se vedle, kde se proměnil v chrliče shrbeného nad hlavní operační důstojnicí lodi, nadporučíkem Sariel Ragerovou. Pozemšťanka snědé pleti, která v posledních měsících začala nosit vlasy v dlouhých elegantních copánkách, vzala Rikerovu přítomnost na vědomí hrdým zvednutím brady, ale odmítla s ním navázat oční kontakt; místo toho se rozhodla upřít pohled na hlavní obrazovku.

Riker hrubě porušil nejen protokol, ale i obecnou etiketu, když stiskl tlačítka na Sarielině konzoli, aby si vyvolal informace z několika lodních oddělení najednou. „Proč jsme ještě nenasadili runabouty a raketoplány schopné warpu, aby Badlands prohledaly?“

Ragerová napjala svaly v čelisti, když krátce zatnula zuby. „Protože jsem považovala podmínky uvnitř Badlands za příliš nebezpečné, než abych riskovala jejich nasazení. Pane.“

„Tak ať hlídají perimetr! Vytvořte tachyonovou síť! Dělejte něco!“

„Rozkaz, pane. Koordinuji sběr dat z dálkových senzorů z lodí, stanic a retranslačních bójí v celém sektoru a pomáhám veliteli Keruovi s jejich analýzou –“

„Stačí říct, že nemáte nic.“ Riker se vzdálil od Ragerové a rozhlédl se po zbytku můstku. Choval se maniakálně – tak ho Valeová dosud nezažila. „Jste k ničemu! Všichni do jednoho! Měli jste chytit jedinou malou loď.“ Jeho tón se změnil v malicherný, zahořklý výsměch. „‚Ale ona je příliš rychlá, admirále!‘ ‚Co jsme mohli dělat, admirále? Má maskovací zařízení!‘ ‚Nemůžeme se vydat do Badlands, pane. Je to příliš nebezpečné. Mohli bychom se zranit.‘“ Šklebil se a z jeho dalších slov k Valeové tryskal odpor. „Vaše posádka je ostuda.“

A právě tato urážka překročila hranici trpělivosti komandéra Deanny Troi, která byla jak diplomatickou důstojnicí lodi, tak admirálovou manželkou a matkou jeho dcery. Poloviční Betazoidka a z poloviny pozemšťanka se postavila mezi Rikera a zbytek posádky. „To stačí, Wille.“

Rozhodil rukama. „Et tu, Deanno? Copak nechápeš, proti čemu tu stojím?“

„Vidím jen muže, který se přestal ovládat.“

Odpověděl jí s posměšným odfrknutím. „Mělo mě napadnout, že se postavíš na jejich stranu. Jsi slabá. Vždycky jsi byla.“ Zahleděl se za ni, na Valeovou. „Ale od vás jsem čekal něco lepšího.“

Troi přistoupila k Rikerovi, aby mu mohla cosi zašeptat, aniž by ji slyšel zbytek posádky. Ve tváři měla přísný výraz, když svého manžela kárala; jeho tvář zrudla – byť nebylo jisté, zda vztekem, nebo studem.

Riker od Troi poodstoupil. Třásl se potlačovaným vztekem. „Už žádné výmluvy! Stačí, že jsme museli propustit toho Měňavce Oda, protože hlavy cizích států požívají diplomatickou imunitu. Picarda si proklouznout mezi prsty ale nenecháme.“ Odklusal k turbovýtahu, ramena shrbená jako člověk, jehož hrdost utrpěla smrtelnou ránu. Když procházel kolem Valeové, vztekle zamumlal: „Najděte tu loď.“

Dveře turbovýtahu se rozestoupily. Vkročil do kabiny, otočil se čelem k můstku a nařídil: „Paluba čtyři.“

Dveře se zavřely – a v okamžiku, kdy se tak stalo, si Valeová a její posádka na můstku společně oddechly.

Kapitán vstala a přistoupila k Troi. Ztišila hlas do důvěrného tónu. „Komandére? Na slovíčko v soukromí, prosím?“

Troi následovala Valeovou z můstku do kapitánovy pracovny. Jakmile se za nimi zavřely dveře, pokynula Troi, aby se posadila na malou pohovku, zatímco sama se uvelebila v křesle pro hosty. „Deanno, věřím, že víš, o co jde.“

„Ano.“ Troi si přehodila nohu přes nohu a zkřížila ruce na prsou – Valeová v řeči jejího těla rozpoznal obranu nebo snad reakci na úzkost. „Něco Willovo chování ovlivňuje už od chvíle, kdy devidianská krize začala.“

„Nejen jeho chování, Deanno, i jeho paměť. Včera zapomněl, že jsem kapitánem Titanu. Oslovoval mě ‚ jedničko.‘“

Troi se zamračila, pak přikývla. „Včera si také myslel, že máme víc než jedno dítě. A to byl jen jeden z mnoha slovních přešlapů.“

Valeová poznala, že Troi ví něco důležitého. „Co se tu děje?“

Deanna se rozhlédla, jako by se bála, že ji někdo z některého z koutů malé místnosti odposlouchává. Když promluvila, její slova nebyla silnější než šepot.

„Pamatuješ si na tu holografickou zprávu od kapitána Picarda? Zmínil se o příznacích – změnách nálad, hněvu, paranoie, zmatených vzpomínkách na jakési ‚stíny‘ – to vše zní jako to, co se děje Willovi. Poslal nám soubor, ve kterém se uvádí, že Worfa postihlo něco, čemu doktorka Crusherová říká ‚časová porucha rozpolcených osobností‘. S obdobnými příznaky.“

Ačkoli to celé znělo jako přitažené za vlasy, Valeová během služby u Hvězdné flotily i v roli policistky na Izaru zažila řadu podivných věcí. Pokud nic jiného, informace o nedávné Picardově zprávě vysvětlovala, proč si ji Riker přál přerušit dřív, než stihli vypátrat místo jejího původu. Ale něco v Deannině informaci Valeovou znepokojovalo víc – fakt, že syndrom postihl Worfa, jednoho z nejsilnějších a nejdisciplinovanějších důstojníků, s nimiž kdy sloužila. „Je Worf v pořádku?“

„Zotavil se díky splynutí myslí s velvyslancem Spockem. A Picardova posádka našla způsob, jak se proti tomuto syndromu chránit.“

To Valeové přišlo přinejmenším povzbudivé. „Nesdělil ti Picard náhodou jejich zjištění?“

Troi přikývla. „Sdělil, spolu s některými parametry pro diagnózu a protokoly léčby.“ Její naděje se opět změnila v obavy. „Jestli to opravdu je to, co Willa postihlo, nemusíme mít moc času. Potřebujeme, aby ho okamžitě vyšetřil doktor Ree.“

„Souhlasím. Bohužel si nedokážu představit, že by admirál ve svém současném stavu spolupracoval. Takže to možná budeme muset udělat tajně – a v závislosti na našich zjištěních být připraveni jednat rychle.“

Troi se zatvářila vážně. „Chceš mi říct, že jsi připravena Willa uvolnit ze služby?“

„Ano. Ale odvolat vlajkového důstojníka je ošemetná záležitost, takže musíme být nadmíru opatrní. Jak říká staré přísloví: ‚Když už střílíš na krále, měl by ses trefit.‘“

C.S.S. Enterprise – Zrcadlový vesmír

Procházka chodbami lodi Enterprise po boku Spocka z jiného vesmíru naplňovala Saavik neobvyklým pocitem: nostalgií.

Nejednalo se o vzpomínky podbarvené steskem nebo lítostí, ani v nich nebyla cítit ztracená náklonnost k idealizované minulosti. Byl to spíše nevyhnutelný důsledek toho, že se s tímto Spockem podělila o své vzpomínky na jeho protějšek, který před více než sto lety zaštítil její přijetí na Imperiální akademii a který jí o desítky let později svěřil řízení Memory Omegy. Napadlo ji však, zda její duševní rozpoložení není alespoň částečně důsledkem pozornosti, kterou Spock věnoval každému jejímu slovu, jako by ji znal lépe, než si uvědomovala.

Zatímco Saavik pokračovala ve vyprávění o tom, čeho v tomto vesmíru dosáhl Spockův dvojník, vydali se směrem k důstojnickému salónku. „Nedlouho poté, co použil Tantalovo pole k vraždě císařovny Sato III., spustil císař Spock své reformy. Zpočátku bylo jeho úsilí tajné. Soustředil se na organizování vulkánského lidu prostřednictvím telepatické náborové kampaně.“

Velvyslanec Spock sotva zvedl obočí. „Zajímavé. Povězte mi o tom víc.“

„V následujících letech usiloval o mír se sousedními mocnostmi Terranské říše a učinil řadu ústupků, které jeho soupeři označovali za hloupé až naivní. Během tohoto období jsem se stala kapitánkou Enterprise.“

Spock k ní natočil hlavu. „Nebývalý úspěch.“

Nedokázala se mu dívat do očí a jeho uznání přijmout. „Byla to role, ve které jsem měla za úkol… strašné věci. Císař mě ujistil, že to, co jsem prováděla, bylo v nejlepším zájmu míru, ale rozhodnutí, která jsem činila… vše, co jsem podnikla… trápilo mé svědomí ještě mnoho desetiletí poté.“

Dvojice se právě chystala protlačit blížícím se houfem mladých důstojníků. Sotva je však spatřili, ustoupili stranou, zády se přitiskli k přepážkám, a všichni do jednoho mlčky stanuli v pozoru, zatímco Saavik se Spockem kolem nich procházeli. Se zvědavým výrazem si všiml jejich chování.

Saavik rozptýlení využila, aby zanechala zpytování a vrátila se ke svému líčení historie. „Po necelých třech desetiletích své vlády vydal císař Spock proklamaci, jejíž pomocí přeměnil Terranskou říši na republiku, osvobodil její otroky a vzdal se trůnu. Krátce po proměně politického zřízení však dobyli Terranskou republiku rivalové bývalého císařství… a za svou šlechetnost byli konzul Spock a jeho žena Marlena popraveni na půdě Sněmovního fóra.“

„Velmi nešťastný konec.“

Spock prohlášení chvíli vstřebával. „Velmi pozoruhodný risk.“

Spolu se Spockem dorazili do důstojnického salónku, který byl zpola zaplněný. Neušli ani dva kroky, když někdo na druhé straně salónku vyštěkl: „Pozor!“

„Přeji si s vámi mluvit.“

Table of Contents

PŘEDEHRA

1

ČÁST I

2

3