HAVRAN

Daniel Cole

HAVRAN

KALIBR

Přeložil Milan Lžička

JACKDAW

Copyright © 2023 by Daniel Cole

Translation © Milan Lžička, 2024

ISBN 978-80-284-0267-9

Obsah

PROLOG

JEDNA

DVA

TŘI

ČTYŘI

PĚT

ŠEST

SEDM

OSM

DEVĚT

DESET

JEDENÁCT

DVANÁCT

TŘINÁCT

ČTRNÁCT

PATNÁCT

ŠESTNÁCT

SEDMNÁCT

OSMNÁCT

DEVATENÁCT

DVACET

DVACET JEDNA

DVACET DVA

DVACET TŘI

DVACET ČTYŘI

DVACET PĚT

DVACET ŠEST

DVACET SEDM

DVACET OSM

DVACET DEVĚT

TŘICET

TŘICET JEDNA

TŘICET DVA

TŘICET TŘI

TŘICET ČTYŘI

TŘICET PĚT

TŘICET ŠEST

TŘICET SEDM

TŘICET OSM

TŘICET DEVĚT

EPILOG

ČÁST PRVNÍ

ČÁST DRUHÁ

ČÁST TŘETÍ

PODĚKOVÁNÍ

PROLOG

Určitě jsou i horší zaměstnání, namlouval si Matt Lewis, ačkoli ho zrovna žádné nenapadalo.

Coby pracovník pro urážlivý a nevhodný obsah u globální sociální sítě se už třetí hodinu v kuse brodil přívalem nenávisti, krutostí a zvrhlostí, které její systémy dennodenně zaplavovaly.

Nohy. Pokýval hlavou a smazal odpudivě rasistický příspěvek, který někdo nahlásil na charitativní stránce věnované sbírce pro holčičku s leukémií. Nesnáší nohy. Podiatr, pedikér… prodavač bot: to by prostě dělat nemohl.

Přešel k daleko méně viditelnému účtu jedenáctiletého kluka s pouhými osmi sledujícími včetně jeho babičky, na němž už přes týden visel vzkaz, že je prý „odporná sračka“ a že by „všem prokázal laskavost“, kdyby se jednoduše oddělal.

Odstranit.

Zuby! Ani za nic by se nedokázal fyzicky přinutit koukat celý den lidem do těch jejich odporných hub.

Pornografický obsah: odstranit.

Rozsévání nenávisti… odstranit.

Ani zdaleka neměl Matt dojem, že svým počínáním kultivuje digitální prostor těm, kteří v něm tráví volný čas, naopak si připadal nečistý, jako součást celého problému, pouhý poskok, jehož úkolem je přikrášlovat skutečný obraz stavu národa, aby nikdo nezjistil, jak drsná je realita.

Ve skutečnosti si takhle jenom kryli záda s cílem zdokumentovat, že se „podnikly příslušné kroky“, pokud by se u sebe v pokojíčku zabil jedenáctiletý kluk, bylo to totiž mnohem jednodušší než plýtvat prostředky na to, aby se mu dostalo potřebné péče. Jenže nenávist prodává a lidi budou jejich produkt využívat daleko spíš, když jsou pobouření nebo rozzlobení – na tomhle základu jsou bezostyšně vybudované všechny podobné firmy. Ostatně pod každou zoufalou prosbou o uznání vyslanou do světa dychtivě čeká tlačítko nelíbí – jehož jediným účelem je rozproudit debatu.

Matt si zívl a pokračoval dál…

„Ježíšmarjá!“ zatajil dech a až spadl ze židle, jak se lekl toho, co mu vyskočilo na obrazovce. „Justine!“ vykřikl, aniž by z výjevu spustil oči, a jeho kolegové vyplašeně sledovali, jak se zvedá a přes celou kancelář peláší k prázdné prosklené místnosti. „… Kde je?!“ zeptal se šéfovy popudlivé asistentky.

„V zasedačce… Ale tam nemůžeš!“ houkla za ním, on se však rozběhl chodbou a vpadl na poradu, kde ten, jehož hledal, právě promlouval k několika významným mecenášům.

„Matte!“ vyhrkl šéf překvapeně, načež údiv hbitě zakryl. „Vážení, tohle je Matthew Lewis – patří k našim nejlepším a nejchytřejším lidem. Matte, co máš na srdci?“

„Omlouvám se, že vyrušuju, ale musíte se mnou… a to hned.“

Ředitel ani nechtěl slyšet další podrobnosti a znova se obrátil k přítomným. „Dámy a pánové, bohužel mě budete muset na pár minut omluvit.“ S těmi slovy v poklidu vyšel za svým podřízeným ze sálu, a jakmile se za oběma muži zaklaply dveře, dali se do běhu.

„Tak ukaž,“ řekl Justin a stiskem tlačítka ztmavil okna své kanceláře. Matt mu na nástěnnou obrazovku promítl znepokojivý příspěvek, a jakmile opět spatřil už známé fotky, zvedl se mu žaludek. První: na koberci odstínu holubí šedi ležela krásná žena ve třpytivých zlatých šatech a kolem krku měla dosud utažený hedvábný šátek, který jí zneprůchodnil dýchací cesty. Poulila proslulé zelené oči, podlité krví v místech, kde jí popraskaly cévky, a vždycky bezvadnou pleť nyní zdobilo pět hlubokých škrábanců, jako by jí někdo na závěr zohavil tvář ostrými nehty.

Matt ovšem věděl, že mu nedá spát hlavně druhý snímek…

Celkem 2,1 milionu sdílení a stále jich přibývalo.

Honem si přitáhl odpadkový koš, jak se mu navalilo. „Mám to bloknout?“ zeptal se, ač rozdýchával dávivý reflex, a užuž sahal po myši. Šéf ale jako by ho nevnímal, dál sledoval, jak se za rostoucích čísel šíří světem zpráva o vstupu třetiřadé celebrity mezi popkulturní elitu. „… Mám to bloknout?“

Už 2,2 milionu… 2,3 milionu.

„Zatím čekej,“ odpověděl muž, který k elegantnímu obleku nosil žabky. Natáhl ruku, jako kdyby ji držel nad pomyslným tlačítkem.

… 2,4 milionu…

„… Čekej…“

„Proboha, Justine!“

„… Tak jo… Teď!“

Ohavné výjevy okamžitě nahradilo obecné sdělení, že příspěvek byl odstraněn pro porušení podmínek webové stránky – počítadlo v dolní části se zastavilo na hodnotě něco přes 2,5 milionu. Zatímco se Matt opět sehnul ke koši na zemi, neboť tušil, že ho možná ještě bude potřebovat, vytáhl ředitel telefon a vyhledal si kontakt na Národní centrálu proti kybernetické kriminalitě, s níž byl bohužel v pravidelném styku.

„… Zdravím vás, Karen. Tady Justin Strong z… Jo, přesně tak… To zrovna ne. Napadlo mě, že byste se to měla dozvědět první…“ Odmlčel se, aby jaksepatří prodal svoje neupřímné rozrušení. „Máme tady další.“

JEDNA

BOHATÁ KRÁSKA, CO NEVYHNUTELNĚ

ZTRATILA HLAVU

Kovové dveře se rozevřely.

… Ticho.

Předsíň prostorného podkrovního bytu v Knightsbridge, do nějž vstoupila, halila pavučina mlhavé sluneční záře a ve světelných vláknech poletovaly částice prachu.

„Haló?“ zavolala detektiv konstábl Scarlett Delaneyová. Její hlas se nesl prostorem, jako by patřil někomu jinému: působil plněji, průbojněji, akustika spartánsky zařízené místnosti vrátila téměř holou ozvěnu.

… Ticho.

Nalákaná výhledem z vysokánských oken přešla po rozlehlé dřevěné podlaze a zadívala se na dopolední Londýn, ze střechy města zdánlivě poklidný – ze zkreslené perspektivy, kterou si lze pořídit za pouhých osm až deset milionů liber.

Jakmile se slunce schovalo za mrak, objevil se ve skle přízračný odraz a Scarlett až překvapil záchvěv smutku, který ji přepadl, když spatřila, jak nepatřičně v tak honosném prostředí působí. Okopané conversky All-Stars jejímu ohozu, tvořenému roztrhanými džíny a šedivou mikinou, na eleganci moc nepřidávaly. Lehce nesvá si v tom provizorním zrcadle rychle stáhla vlasy, sytě rusou kštici, zářící na světlé pleti, si sepnula gumičkou.

„Scarlett?“ zahřímal z druhého konce bytu čísi hlas. „… Tady.“

„Už jdu!“ zavolala, naposled se na sebe podívala a vyrazila tím směrem.

Pod skleněným schodištěm, které jako by popíralo fyzikální zákony a které se klikatilo k úchvatné kuchyni v mezipatře, prošla do obýváku, kde byly úhledně rozeseté pozůstatky nóbl večírku. Prázdné flétny od šampusu převzaly úlohu křišťálových ozdob na krbu a klavír Steinway posloužil coby servírovací stolek na jednohubky, jež z valné části ani nedokázala identifikovat. Vytáhla z kapsy jednorázové rukavice a zamířila za bleskem z aparátu forenzního fotografa do hlavní ložnice.

„Promiň, že jsem tě sem vytáhl, zrovna když máš volno,“ zachrčel zády k ní detektiv seržant Frank Ash.

„To nic,“ opáčila Scarlett, natáhla si rukavici a obešla postel, aby si prohlédla hrůzu na druhé straně, před níž nebylo úniku.

Rázem ztuhla, výjev, který tam na ni čekal, jí vyrazil dech… ale nedala na sobě nic znát.

„Jo a bacha, není to pěknej pohled,“ varoval ji Frank, ovšem s pětivteřinovým zpožděním, a zadíval se na její nevhodný pracovní úbor. „Koukám, že máš… pohodlíčko,“ prohodil a úsměvem spojeným se zálibou číst si o dovolené na sluníčku u bazénu se mu masitý obličej zkrabatil tak, že mu ladil s plátěnými kalhotami.

„To mám, dík,“ odpověděla trpce, nechtělo se jí totiž odporovat člověku, který jí po celou dobu její začínající kariéry kryl záda… a stejně tak hodně dlouho předtím.

„Určitě to zas byl tamten,“ prohlásil a poodstoupil, aby mohla Scarlett místo činu prozkoumat zblízka. V záři slunečních paprsků dopadajících do oken si nový, a přesto už děsivě známý výjev obhlížela. „Oběť číslo tři. Totéž jako vždycky: uškrcená hedvábným šátkem, pět škrábanců v obličeji. A nevím, jestli sis všimla, ale uřízl jí hlavu – tělo nevysvětlitelně zmizelo.“

Oba sebou trhli, když fotograf cvakl další pečlivě strukturovaný snímek zcela nestrukturovaného tratoliště krve: „Pardon,“ omluvil se jim a ustoupil stranou.

„… Nevysvětlitelně?“ pobídla Scarlett Franka.

„Na sociální sítě někdo z jejího mobilu současně nahrál dvě fotky. První zřejmě vznikla hned po uškrcení a tělo oběti je na ní ještě neporušený, aby svět viděl, co pachatel provedl. Na druhý, pořízený později, leží její bezhlavá mrtvola za východu slunce přímo tady.“

„Mhm.“

„Jediný okno bylo zajištěný zevnitř.“

„Mhm?“

„Tamhle v tý posteli spal její přítel.“

„M… hm.“

„A přímo před tamtěmi dveřmi seděli celou noc tři kamarádi, co po večírku neodešli.“

„Aha.“

„Asi tak… ‚Aha.‘“

„Už víme, jestli si pachatel něco odnesl?“ zeptala se Scarlett.

Frank vytáhl mobil, nemotornými prsty několikrát klepl do displeje, a když si vyhledal kopii příspěvku smazaného ze sociální sítě, telefon jí podal. „Najdi rozdíl.“

„Myslíš kromě toho, že –“

„Jo, kromě useknutý hlavy a chybějícího těla.“

Pokývala hlavou, jako by říkala „mrknu na to“, pak se opatrně sehnula, aby se nedotkla džínů pohozených na podlaze, a zblízka si na zakrváceném koberci prohlédla uťatou hlavu. Trochu si digitální fotky zvětšila. „… Náušnice?“

„Trefa!“ přisvědčil Frank, načež mu Scarlett telefon vrátila. „Havran znova udeřil.“

Nad přezdívkou, kterou pachateli přiřkl tisk, se nelibě zamračila – podobně nestoudné snahy o mytizaci nebezpečného a vyšinutého jedince, které z bolesti a utrpení skutečných obětí vytvářejí zábavu pro masy, se jí ani trochu nezamlouvaly –, ovšem vrahova schopnost zmizet beze stopy a záliba krást blyštivé cetky jako trofeje byly nepřekvapivě tak dráždivé, že kolega pokušení neodolal.

„Tyhle fotky se objevily na sociálních sítích?“ zeptala se ho.

„Jo.“

„A viděl je někdo?“

„Jenom pár…,“ odpověděl a Scarlett úlevně přikývla, „… milionů lidí.“

„Proboha… Co je ta ženská zač?“

„Ty nevíš?“ podivil se Frank. „Tuhle znám i já, a to jsem skoro o dvacet let starší než ty: Francesca Labelleová.“

Scarlett se netvářila o nic moudřeji.

„Oficiálně je to módní inflo… infle…“

„Influencerka,“ opravil ho fotograf a cosi v jeho tónu dávalo tušit, že v ideálním světě by radši fotil atraktivní ženy než stopy krve, které po nich zůstávají.

Frank přikývl a energicky ukázal jeho směrem. „Jo. Jak říká on. Účinkovala v tom pořadu o randění s celebritami, kde se sčuchla s tím fousáčem z tý kapely.“ Scarlett pokrčila rameny. „… Vždyť víš. Z toho klipu… s těmi emuy.“ Pohledem hledala pomoc u fotografa. Ale pak Frank rozpačitě přešlápl, odkašlal si a falešně zanotoval: „‚Já to nebyl… Ne. Ne. Ne. Já to nééébyl.‘“

„To tady sedí jak prdel na hrnec,“ ozval se jakoby odnikud něčí hlas.

Scarlett se zaraženě postavila na špičky, a až teď si všimla, že zpod postele vykukují něčí nohy.

„Forenzní technik,“ vysvětlil jí Frank, když se na něj tázavě podívala.

„… A neoficiálně?“ zeptala se dřív, než se vynoří nebo rozezpívá někdo další.

„Je to jenom rozmazlená prachatá dceruška člověka jménem –“

Z obýváku k nim dolehly zvýšené hlasy a po nich i blížící se kroky.

„Já o vlku…,“ utrousil Frank, honem dotyčnému vyrazil naproti a zavřel za sebou.

Z vášnivé debaty probíhající na chodbě se sice dalo rozluštit jen tu a tam nějaké slůvko, ovšem bolest truchlícího rodiče byla zcela zřejmá. Scarlett pozorně naslouchala, jak agresivita ustupuje a hlasy se ztišují.

„Edgar Crews,“ dořekl za Franka forenzní technik, když vylezl zpod postele, a vložil do pytlíku zkrvavenou štětičku.

„Myslela jsem, že se jmenuje Labelleová,“ opáčila Scarlett. Její averze vůči tomu mužíkovi, jehož si až příliš živě pamatovala z předešlého setkání, ustoupila zvědavosti.

Lhostejně na to jen pokrčil rameny. Od lesklé lebky se mu tak ostře odrážely sluneční paprsky, až se jí dělaly mžitky před očima. V touze najít si jakoukoli záminku tu krátkou rozmluvu ukončit se zaujatě upnula na hromádky fotek volně ležících na toaletním stolku: jejich oběť obklopoval houf stejně krásných lidí, pózujících v nejrůznějších značkových modelech, šlo o dovolenkové momentky na tyrkysových vodách a jachtě asi tak pětkrát větší než skromný dům, kde sama bydlela.

Zvlášť ji zaujalo pár snímků, které by si zasloužily zarámovat: mimořádně ušmudlaná border kolie, mladičká Francesca objímající postarší ženu a zažloutlá fotografie, na níž se ještě jako malá nechává se smíchem nést otcem na zádech.

Vtom se přiblížily těžké kroky a ve dveřích opět stanul Frank. „Potřebuju, abys pana Crewse hodila domů,“ oznámil Scarlett, podíval se, jestli ho miliardář neslyší, a pak dodal: „Je na dně, ale zjisti, co se dá. Je to asi ta nejhorší možná chvíle, kdy ho zpovídat…“

„Anebo třeba ta nejlepší,“ zopakovala mu jedno ze stovek podobných mouder, která jí za ta léta vštípil, a pokývala hlavou.

„Přesně. Brnkni mi, až –“

Vtom všechny znova oslepil záblesk z fotografova aparátu a Frank se na něj popuzeně podíval. „To jako vážně?!“ vynadal mu, promnul si oči a otočil se zpátky ke Scarlett. „Brnkni mi, až se budeš vracet.“

„Dobře.“

Když Frank opět napřel pozornost k místu činu a se stařeckým heknutím si přidřepl k useknuté hlavě, vyšla Scarlett z pokoje a zaklapla za sebou dveře.

„… Dementka Delaneyová v celý svý kráse,“ zaslechla protivného forenzního technika, když se zastavila v předsíni.

„Pro tebe detektiv konstábl Delaneyová,“ utřel ho Frank tak nevybíravě, až se pousmála.

Přitiskla ucho ke dveřím.

„A vy jste… No, vy jste prostě vy.“

„Pokud vím, tak jo.“

„A není to krapet… divný?“

„Nám to tak vyhovuje.“

„Ale nebyl jste to vy, kdo –“

„Řekl jsem, že nám to vyhovuje!“ štěkl Frank, načež se vedle rozhostilo až hmatatelně nepříjemné ticho.

Scarlett však zůstala, kde byla, a dál poslouchala. Onen odpudivý mužík se zřejmě stáhl zpátky do bezpečí ke své oběti bez těla a nakonec se odvážil zamručet si pod vousy: „… Jasně.“

DVA

LEV SALONŮ

Když Henry vstoupil do dveří slavné restaurace Erstwhile House v Mayfairu, díky klasickému třídílnému obleku ze Savile Row, hnědým lakýrkám v odstínu leštěného dřeva a tmavým vlasům, až na pár klukovských pramínků ulízaným dozadu, připomínal ztělesnění anglického gentlemana.

„Dobré odpoledne, pane Fairchilde,“ zašveholila dokonale upravená žena v recepci a hned mu chvátala odebrat kufřík.

„I vám, Jennifer,“ oplatil jí úsměv a ona se až zarděla z pomyšlení, že nezapomněl, jak se jmenuje. „Poslyšte, dneska si ho asi nechám u sebe,“ poklepal prsty na kožený potah, pak se k ní naklonil a ztišil hlas. „Do vnitřní kapsy jsem si schoval takovou malou šikovnou devítku, kdyby se schůzka nějak zvrtla.“

Ač byl jeho vtípek přinejlepším průměrný, hystericky se mu zasmála a zeptala se: „… To je pistole, že jo?“

„To je,“ přikývl, čemuž se znova zahihňala. „… Dovnitř už trefím sám.“

Prošel do přepychové jídelny, kde jako hvězdičky zářila z listím zdobené klenby drobná světélka a jíž se z opačné strany linuly nevtíravé melodie jazzového kvarteta. Jako vždycky si se zájmem obhlédl řady stolů, u nichž se železnou pravidelností obědvaly přední osobnosti britské elity. Dennodenně sem přicházely za nejvybranějšími pokrmy a nejjakostnějšími víny, diskutovaly o věcech, které ovlivňují životy milionů lidí, a přitom se řehtaly a bryndaly na ubrusy jako baculatí bůžci.

„Á, pan Lampert!“ pozdravil ho jeden růžolící stolovník, jehož míjel.

„Pane Petersone. Vypadáte výborně,“ odpověděl Henry, potřásl mu rukou a kráčel dál, ale ušel jenom deset kroků, než ho zastavil excentrický majitel restaurace. I díky sympaticky potřísněné zástěře, kterou měl přetaženou přes bělostnou košili jako neprůstřelnou vestu, byl zosobněním člověka rozpolceného mezi své podnikání a vášeň.

„Monsieur Chavasse!“ zvolal se silným francouzským přízvukem, přestože se narodil a vyrostl ve středoanglickém Burtonu. Přispěchal k němu s miskou jakési horké oranžové tekutiny a vzrušeně naléhal: „Ochutnejte! Ochutnejte!“

Henry ochotně uchopil lžíci, vsunul si ji do úst a zavřel oči, aby jeho výtvoru věnoval bezvýhradnou pozornost. Po chvíli pokýval hlavou. „Jacquesi, nebudu lhát: je to dokonalost sama.“

„Nechce to ještě pepř?“

„Rozhodně ne.“

„A koriandr?“

„Ne! Už to nechte být. A už vůbec na to dlouze nekoukejte. Takhle to nemá chybu.“

Muž ho samým nadšením přátelsky poplácal po zádech a pak odkvačil do kuchyně.

S neblahým tušením, že je možná načase najít si na schůzky nový podnik, zamířil Henry do soukromého kouta sálu, kde už na něj čekal podsaditý chlapík s notně ošlehanou tváří, jenž si krátil dlouhou chvíli s mobilem v ruce.

Henry přistoupil ke stolu a odkašlal si. „Vy budete pan Pavlov, že?“ řekl a podal mu ruku.

„Dmitrij,“ představil se muž a dál se soustředil na životní výkon v Candy Crushi. Když po chvíli přece jenom umřel, agresivně rusky zaklel, odložil telefon na stůl a pohlédl na svého elegantního hosta: „A vy musíte být pan Devlin.“

„Henry,“ usmál se, pevně mu stiskl dlaň a posadil se.

„Napijte se se mnou,“ prohodil Rus stylem, že to vyznělo spíš jako rozkaz než pozvání.

„Dobře,“ vyhověl mu Henry s radostí. „Dvojitou skotskou s –“

„Ty!… Ty!“ houkl chlápek a velkopansky luskl, jako kdyby přivolával psa. Henry se snažil zakrýt opovržlivý výraz ve tváři.

„Ano, prosím,“ odvětil číšník, který očividně nebyl zvyklý, aby na něj někdo halekal přes celou místnost.

„Ještě jednou totéž,“ zavelel Rus a ukázal na svou prázdnou skleničku, „pro mě i tady mého přítele.“

„Jak si přejete.“

Když se ale mladík chystal odejít, natáhl se a chytil ho za ruku. „Víš co, přines celou flašku, jo?“ Číšník stroze pokývl, nechal je hovořit mezi čtyřma očima a Rus se znova otočil k Henrymu. „Nejlepší vodka na světě. Z mojí rodné země,“ vysvětloval hrdě a tloukl si přitom pěstí do prsou jako gorila. „Sto liber za panáka!“

Henry na znamení zdvořilého zaujetí povytáhl obočí.

Uplynulo několik okamžiků, kdy na něj muž pouze mlčky koukal. Henry se téhle obvyklé zastrašovací technice ani nevzepřel, ani jí nepodlehl, prostě jen čekal a opětoval Rusovi pohled, dokud se nevrátil číšník, který každému nalil po stopce a pak postavil láhev na stůl.

Oba současně pozvedli sklenky k přípitku a obrátili je do sebe, ovšem Henry měl opět co dělat, aby nedal ve tváři najevo své opravdové pocity.

„Nejste takový, jak jsem si představoval,“ řekl mu Rus a nalil další dva panáky tekuté bídy.

Henry se opřel v židli a čekal, až to protějšek rozvede.

„Většina lidí v naší branži…“ Odmlčel se a lhostejně pokrčil rameny, tvář zdobenou starými jizvami, ruce celé modré od ještě starších tetování. „Ale vy – vy jste hezčí než nafoukaná hezčí sestra mojí nejhezčí milenky.“

Po chvilce, během níž vstřebával mužovu opisně vyčítavou lichotku, se Henry skromně usmál. „Inu, rád o sebe pečuju. Je to jedna z výhod toho, co děláme… našich lukrativních kšeftů,“ nasměroval trefně debatu zpět do patřičných kolejí.

Rus si ho zachmuřeně prohlížel, zjevně přemýšlel, jestli se urazit, nebo ne. „Máte recht! Dost bylo plkání,“ prohlásil a bouchl pěstí do stolu. „Akorát vám nákladní lodí vezu třicet sedm holek… Kvalitních holek,“ dodal chlípně.

„Dohoda zněla třicet osm.“

Chlap se uchechtl. „Poškození při přepravě. To se holt stává. Nebudu vám ji účtovat,“ utrousil a nalil si další štamprli.

„Národnost?“

Rus se zatvářil nechápavě.

„… Té holky, co nepřežila,“ napověděl mu Henry.

Druhý muž se nad otázkou zamračil, nešlo mu do hlavy, co na tom záleží. „Polka. Aspoň myslím.“

Henry očividně spokojeně přikývl.

„… A platba?“

Henry sáhl pod stůl a vytáhl kufřík. Odklopil přezky a při otvírání ho ke svému partnerovi schválně natočil víkem z hnědé kůže. Podíval se na rukojeť devítimilimetrového revolveru vykukujícího z vnitřní kapsy, místo něj vyndal tlustou béžovou obálku a položil ji před sebe na stůl.

„Půlku teď, půlku po doručení, jak bylo dohodnuto,“ řekl a přisunul mu ji.

„To jste mi prostě nemohl dát ten kufřík?“ zeptal se Rus, když do obálky nakoukl.

„Je můj oblíbený,“ opáčil Henry. „Ladí mi k botám.“

„Tak proč jste si nevzal jiný kufřík?“

„Protože… pak by mi přece neladil k botám.“

Evidentně se ocitli ve slepé uličce, a tak to Rus nechal plavat. „… Zásilku doručíme zítra večer v půl deváté… plus minus,“ prohodil a gestem si řekl o účet.

„Tak tedy v půl deváté… Třeba na baru v Park Chinois?“

„Podnik radši vyberu já… Co takhle u Mendělejeva?“

„Výborně,“ usmál se Henry přátelsky, načež se k němu Rus naklonil.

„Navenek sice můžete vypadat slušně a počestně a mluvit můžete vybraně jako sama královna, ale když na to přijde, jste stejná svině jako já,“ zachechtal se. „To by jeden neřekl, co?“

„To teda ne,“ přitakal Henry, každým coulem gentleman, pak vstal a podal odcházejícímu hostu ruku.

„Tak zítra večer, pane Devline,“ řekl Rus, kopl do sebe posledního panáka a namyšleně odkráčel.

Henry se zase posadil, utřel si dlaně do ubrousku a vytáhl z kapsy mobil, který za poblikávání rudé diody celou dobu nahrával okolní zvuky – usvědčující audio soubor připomínal digitální pohoří vrcholků a propadlin.

„Pane,“ ozval se rozladěný číšník a vedle nepochopitelně drahé láhve vodky položil nezaplacený účet.

Henry pohodil ubrousek na stůl a s nevolí sáhl po peněžence. „Do prdele práce.“

TŘI

KROKODÝLÍ SLZY

Když Scarlett ve svém Fiatu 500 projela branou rozlehlého sídla Edgara Crewse v Surrey, začala si připadat trochu méněcenně. Úzkou příjezdovou silničku lemovaly z obou stran sehnuté stromy, které jako by vzdávaly úctu vracejícímu se majiteli panství a tvořily sluncem prozářený tunel vedoucí až k samotnému domu.

Jakmile zastavila, zadívala se na velkolepé stavení jako vystřižené z pohádky: zdobila ho spleť růží a popínavý břečťan, který zahlcoval každičký centimetr zdiva. Coby ryzí profesionálka nijak nekomentovala, když si to přes příjezdovou cestu namířili přímo za nosem dva pávi – to kolem jejího baráku se potulovala akorát krysa, která jí kdysi zašantročila botu.

Podívala se na Crewse na sedadle spolujezdce. Ačkoli měl na sobě jenom polokošili a plátěné kalhoty, z nějakého důvodu působil na rozdíl od ní dojmem, že do tak honosného prostředí patří – snad za to mohlo držení těla, styl chůze, schopnost vyzařovat neochvějné sebevědomí i v jeho současném stavu. Zdálo se, jako by si ani nevšiml, že zastavili, dál si prohlížel vlastní ruce, pohroužený do myšlenek.

„Pane Crewsi?… Pane Crewsi?!“

Odkašlal si, protřel si oči, pak se napřímil, prohrábl si prošedivělé vlasy a otočil se k ní. „Ano. Promiňte. Děkuju vám.“

„Budeme spolu muset někdy probrat pár nejasností,“ řekla mu Scarlett vlídně. Během padesátiminutové cesty z města se jí z něj nepovedlo vymáčknout ani ň.

„Ovšem,“ odpověděl zlomeným hlasem.

„Budete ráno doma?“ Crews souhlasně přikývl. „Tak já přijedu zítra.“

Zdvořile se usmál, vystoupil z vozu a po schodech vykročil k majestátním vchodovým dveřím.

Po zcela zbytečné zajížďce si Scarlett důkladně zkontrolovala, jestli nemá pod koly zářivě barevného ptáka, pak zařadila rychlost a rozhrábla hluboký štěrk, který pod ní zachřoustal jako při sesuvu půdy. Když dojela k ohybu cesty, všimla si, že se u garáží baví dva zaměstnanci. Pohledem do zpětného zrcátka si ověřila, jestli už Crews zašel dovnitř, zastavila u nich a vystoupila.

Zhruba padesátnice v uniformě služebné měla zjevně uslzené oči a její ušmudlaný kolega musel být podle množství špíny za okousanými nehty zahradník. Když se k nim přiblížila, oba jako provinilí puberťáci za boudou na kola rychle schovali cigarety.

„Můžu si dát s vámi?“ zeptala se Scarlett a mnula si přitom čelo, jako by chtěla dát najevo, že má za sebou „den blbec“. Ošuntělý chlapík chvíli váhal, ale pak jí podal krabičku a zapalovač. „Díky. Tohle jsem potřebovala,“ řekla jim, opřela se o zeď a labužnicky si potáhla. „Promiňte mi tu nezdvořilost. Ani jsem se nepředstavila. Jsem konstábl Delaneyová od kriminálky… Scarlett,“ dodala s úsměvem.

„Od kriminálky?“ zeptala se starší žena dychtivě, jako by celou dobu doufala, že se dřív nebo později mezi dřevník a garáž nějaký policajt zatoulá.

„Annette,“ varoval ji umolousaný kolega.

„Ale ona ji viděla!“ opáčila žena a obrátila se ke Scarlett. „Je to tak, ne? Viděla jste ji?“

„Radši nechtěj nic slyšet,“ nabádal ji s pochopením. „Stejně nám nemůže nic říct, viďte?“ zeptal se a taky se k ní otočil.

Scarlett s politováním zavrtěla hlavou. „Bohužel ne.“

„Tak vidíš.“

Žena zklamaně opět zaryla pohled do země.

„Akorát jsem přivezla pana Crewse,“ vysvětlila a zdrcená posluhovačka si už při pouhém vyslovení jeho jména odfrkla. „Takže nejste šéfova fanynka? To znám.“

„Nejsem fanynka žádného rodiče, co se dokáže otočit zády k vlastnímu dítěti, jako to udělal on.“

„Teď se to nehodí, Annette,“ zahudral zahradník.

„A kdy se to bude hodit?!“

„Mluvíte o Francesce?“ zeptala se jí Scarlett.

„Minimálně půldruhého roku jsme ji neviděli… Je to tak?“

Kolega s rozmrzelým povzdechem přikývl. „Jo. Asi tak dlouho to zhruba bude.“

„Prakticky jsme tu holku vychovali,“ navázala žena. „Nejenom my… všichni tady. Bůh ví, že její tatík pro ni nikdy ani nehnul prstem. A pak jí zničehonic řekne, že už ve vlastním domě není vítaná. Od té doby ji nikdo z nás neviděl… a už ani neuvidí,“ uzavřela a rozbrečela se.

„A co její máti?“ zeptala se Scarlett a zašlápla nedopalek mezi desítky dalších na zemi.

„Umřela… Když byla Francesca ještě malá. Při autonehodě.“

Ačkoli nemohlo být pochyb, že dívčina vražda nese příznačný rukopis jejich sériového vraha, dané okolnosti Scarlett zaujaly – hlavně proto, že si zakládala na umění číst v lidech a zdrženlivý zármutek Edgara Crewse jí připadal stejně upřímný jako u mnoha jiných pozůstalých, s nimiž se kdy setkala. „Kvůli čemu se rozhádali?“

„Kvůli všemu,“ odpověděl zahradník.

Starší žena pokrčila rameny. „Byla mladá – puberťačka, která se ocitla ve středu pozornosti.“

„A která se opakovaně a cíleně snažila sabotovat otcovo podnikání, a přitom dál očekávala, že ji bude hýčkat jako v bavlnce.“

Toho chlapa evidentně něco štvalo, jenže Scarlett pořád nešlo do hlavy co: pracháči obecně? Nebo že se privilegované děti neumějí prosadit ve světě? Že nemají úctu k rodičům – byť je daný rodič shodou okolností prachatý a privilegovaný –, když se jim vzepřou, čímž se do jisté míry snaží ve světě prosadit? Měla dojem, že se v sobě ten chlap pořádně nevyzná.

„Byla idealistka,“ namítla služebná.

„A každý nový počin, co se rozhodla podpořit, byl prostě čirou náhodou zaměřený proti jeho firmám?“ opáčil skepticky. „Povídali, že mu hráli.“ Otočil se ke Scarlett. „Ráda se pokládala za ‚aktivistku‘,“ uchechtl se a založil ruce od hlíny, „ale věřte mi, že o lidi, stromy nebo moře, za které údajně bojovala, jí šlo až v poslední řadě.“

„Jak můžeš něco takového vypustit z pusy!“ sepsula ho žena. „Nesouhlasila se spoustou věcí, které otec dělal, a tak se je snažila napravit. Kdo jí to může mít za zlé?“

Bylo zřejmé, že podobná rozmluva toho starého mrzouta čím dál víc unavuje. Přirozené odmlky využila Scarlett k tomu, že si vychutnávala hřejivost slunečních paprsků na tváři, a když areálem zafoukal příjemný vánek provoněný čerstvě posečenou trávou, zavřela na chvíli oči. Klidně by na tom místě zůstala celý den a vzápětí jí došlo proč: až na bekot ovcí z přilehlého pole tam panovalo naprosté ticho, což byl pocit, na jehož existenci po tak dlouhém pobytu v hlavním městě zapomněla.

„Takže podle vás to jsou krokodýlí slzy?“ zeptala se ho Scarlett nakonec.

„No, to bych se zas tvrdit neodvážil,“ upřesnil zahradník. „Přece jenom ten člověk právě přišel o dceru. Ale jestli je Crews v tomhle scénáři krokodýl, tak za něj někdo zrovna potopil loveckou loď… Omluvte mě,“ řekl, odcvrnkl vajgl a zmizel za garážemi.

ČTYŘI

SMRAĎOCH KENNY

„Jdu na chvíli vedle,“ prohodil Frank, jelikož si potřeboval na pár minut odpočinout od upřeného pohledu uťaté hlavy. Za křupnutí v kolenou vstal, zamířil do sluncem zalitého obýváku Francescy Labelleové a opřel se o zeď. S dlaní přitisknutou ke spánku zavřel oči a snažil se vytěsnit bolest hlavy. Poslední dobou je míval čím dál častěji.

„Detektive Ashi?“ oslovil ho z balkonu znepokojený hlas. Vůbec si nevšiml, že tam někdo je. Okamžitě se napřímil, naoko zívl a nepřesvědčivě se na mladého policistu usmál. „… Jste v pořádku?“

„Jo. Co se děje?“

„Právník jejího přítele už míří do Hyde Corneru a ptá se, za jak dlouho tam budeme.“

„Mhm,“ odpověděl Frank bez zájmu.

„A ti kamarádi z večírku – ti, co našli těl– … oběť ve stavu, v jakém je, pořád sedí v kavárničce přes ulici.“

Slůvko káva bylo jediné, které Franka na celé větě upoutalo, a tak se rozhodl. „Dobře. Půjdu si s nimi promluvit. Kdyby něco, jsem na telefonu.“

Když Frank do bistra vešel, okamžitě zahlédl stůl s rozrušenými svědky. Partička, která celou noc popíjela, se uvelebila v boxu v protějším rohu. Jedna z žen měla tmavé šminky rozmazané pláčem po tváři jako válečnické barvy, další pak seděla bosky, s nebezpečně vysokými jehlami pohozenými na stole. Naproti nim se pod přikrývkou z kožené bundy a škraboškou Ray-Ban rozvaloval třetí člověk, který jako by snad omdlel.

Frank, jemuž pořád třeštila hlava, se rozhodl stavit nejdřív u pultu, a když spatřil rozmanitou nabídku za sklem, zakručelo mu v břiše. „Mohl bych dostat housku se slaninou a –“

„Éééé, my jsme veganská kavárna,“ skočil mu do řeči pokladní a vrhl na Franka pohled, jako kdyby se právě uprostřed bistra vykadil.

„Jo aha… Tak s vajíčkem?“ zkusil štěstí.

„Ještě jednou: jsme veganská kavárna… milý pane.“

Frank se rozmrzele vrátil ke skleněné vitrínce, aby si mezi načančanými laskominami vybral tu co možná nejvábnější. „Co je tamhleto… úplně vzadu?“

„To bude náš proslulý žitný chlebíček s cizrnou, čočkou a hummusem,“ objasnil mu chlapík pyšně.

„Ježíšku na křížku!“ vyhrkl Frank a zatvářil se znechuceně. „No nic. Tak jenom cappuccino.“

„Jak je libo,“ odtušila obsluha jízlivě. „A chcete sójové, mandlové nebo kokosové?“

Frank na něj jenom zíral: „… Sójové?“ odpověděl nejistě.

„Bude to pět liber.“

„No ovšem,“ pokýval hlavou a přiložil kartu ke čtečce. „Asi vzadu nemáte aspirin nebo paracetamol, co?“

Pokladnímu spadla brada a káva vycákla na podlahu.

„… Testujou se na zvířatech?“ tipnul si Frank. „Tak mi dejte jenom to blbý kafe.“ Konsternovaný chlapík ho po něm skoro hodil. „Díky. A hodně štěstí s tím vaším… podnikatelským záměrem,“ houkl ještě neupřímně a zamířil ke zdrcené partičce v rohu. „Dobrej,“ pozdravil a odložil si nápoj na stůl vedle lodiček, aby nakoukl do notýsku. „Lilliana, Coco a… Howard?“ ověřil si u znuděného páru očí, které na něj koukaly přes tmavé sluneční brýle.

„Howie.“

„Omlouvám se, že jsem vás nechal tak dlouho čekat. Jsem detektiv inspektor Ash… Frank,“ dodal s úsměvem, aby působil přístupněji, což byl trik, který Scarlett vštípil hned první den. „Můžu?“

Partička se s nelibostí pošoupla, aby mu udělala místo, a Howie se musel volky nevolky posadit jako dospělý, načež jim Frank začal klást očekávané otázky:

Nevšimli jste si něčeho neobvyklého? – Ne.

Nebyl tam někdo, koho jste neznali? – Jo, pár lidí.

Jak na vás působila Francesca? – Normálně.

A tak dále…

„… Hulič Pete, Velkej Al, Malej Al…,“ vypočítávala bosá dívka hosty večírku a Frank si jejich seznam zapisoval. „Jo a taky Smraďoch Kenny!… Říkáme mu tak, protože –“

„Smrdí?“ dořekl za ni Frank.

„Jo, táhne mu z huby!… Vy ho znáte?“ zeptala se překvapeně.

„… To víš, že jo,“ opáčil a rychle ztrácel chuť žít. Položil pero na stůl. „Asi nevíte, jak se tihle lidi jmenujou doopravdy, co?“

Všichni se tvářili nevědoucně.

„… A kontaktní údaje?“ nadhodil, načež si sbírku třiceti jmen obohatil o telefonní čísla, instagramové účty a twitterové přezdívky.

„A pak tam byli ještě další,“ řekly mu rozmazané šminky. „Kámoši kámošů, víte? Třeba…“ Uprostřed věty se dívka odmlčela, hrábla do mobilu a ukázala mu fotku tlouštíka ležícího v bezvědomí ve vaně a oblečeného do růžové baletní sukýnky.

Aby eliminoval riziko, že to není jejich vrah, připsal Frank na seznam i jeho:

Omdlelý v sukýnce ve vaně

Poměrně elegantně ho to však přivedlo k další otázce: „Nemáš ze včerejška nějaký další fotky?“ zeptal se dívky se šmouhami pod očima.

„Pár jo,“ přitakala a znova ťukla do mobilu. „Asi tak… šedesát.“

Frank se málem zalkl odpornou kávou. „Šedesát?!“

Přikývla.

„Ty máš jenom ze včerejšího večera šedesát fotek?“ Opět přikývla, nešlo jí do hlavy, proč to tomu starochovi připadá tak nepochopitelné. „To já si naposled vyfotil motýla na svým růžovým keři někdy před dvěma měsíci,“ zakroutil nevěřícně hlavou.

„To je… hezký?“ hledala očima pomoc u kamarádů.

„Bylo by,“ přisvědčil Frank, „… kdybych si nezakryl objektiv prstem. A co ty?“ zeptal se bosých nohou. „Fotilas?“

„Jo. Já jich mám… dvaačtyřicet.“

„A ty?“

Howie otráveně zvedl telefon, snad i rozeslal pár esemesek a pak odpověděl: „Jenom osmadvacet. Sorry,“ ucedil a hodil mobil zpátky na stůl.

„Dobře,“ řekl Frank. „Aby bylo jasno: tyhle fotky jsou teď důkazy při vyšetřování vraždy.“

„Vraždy?!“ zajíkly se bosé nohy a tentokrát se po dívce podívali i její kamarádi – přišlo jim totiž krajně pochybné, že by si Francesca uřízla hlavu sama, a setsakra nepravděpodobné, že by si pak ještě dala tu práci a odklidila z místa činu vlastní tělo.

Frank si jí nevšímal a dodal: „Žádnou z nich nesmíte vymazat. Rozumíte?“

Nejistě přikývli.

„Myslím to vážně,“ zdůraznil. „Budu s nimi počítat, tudíž jich očekávám šedesát… dvaačtyřicet a osmadvacet,“ řekl jednomu po druhém. „Ještě dneska se s vámi někdo spojí a dá vám instrukce, kam je nahrát. Dohodnuto?… Tak jo. Můžete jít.“

Jakmile se vytratili, zavřel Frank oči a položil si hlavu na stůl. Když k němu s pleskotem opět přicupitaly bosé nohy, poslepu natáhl ruku a zvedl v ní absurdně vysoké jehly.

„Děkuju!“

„Nemáš za co.“

PĚT

NACHOVĚ RUDOU, NEBO SAMETOVĚ TŘEŠŇOVOU?

Jakmile Scarlett vystoupila z výtahu a opět vešla do bytu Francescy Labelleové, zazvonil jí telefon.

Mark (přítel)

Volá…

Přijmout Odmítnout

S palcem nad displejem chvíli nerozhodně váhala, ale pak rychle prošla obývákem na balkon a stiskla tlačítko přijmout. „Čau.“

„Čauky. Nemůžu se ti dovolat.“

„No jo. Promiň. Řídila jsem. Co je?“

„Nic. Jenom jsem chtěl vědět, jak se dneska máš.“

„Fajn. A ty?“ zeptala se a netrpělivě poklepávala nohou.

„Dobře… dobře. Asi před půlhodinkou jsem se vrátil domů. Akorát jsem vylezl ze sprchy.“

Zamračila se. „A nemáš zas ovázaný ručník kolem hlavy jako holka, že ne?“

Výmluvná odmlka: „… Ne.“

„Nesnáším, když to děláš.“

„Mám děsně hustý vlasy! Mám se teda radši nechat ostříhat dohola?“

„Klidně,“ pokrčila rozpačitě rameny.

„… Tak to mě teda ani nehne.“ Závan větru nafoukal Scarlett do obličeje několik uvolněných pramínků. „A kde vůbec jsi?“ zeptal se jí.

„V Knightsbridge.“

„Paráda. Užíváš si volno?“

„Mhm,“ odpověděla vyhýbavě. „Jsem na jedné… společenské akci… s kámoškou.“

Lhaní jí nikdy moc nešlo.

„Není ta ‚kámoška‘ náhodou Frank?“

„… Jo.“

„A ta ‚společenská akce‘, kterou si tak užíváš?“

„… Useknutá hlava.“

„Něco jsi mi slíbila!“

„Hele, klidně si vytiskni rozpis mých služeb a předej ho tomu Havranovi, jestli na sebe někdy narazíte.“

„Dělej, jak myslíš.“

„Neurážej se.“

„Neurážím. Můžu ti aspoň večer něco uvařit?“

„To by bylo super, už ale musím běžet.“

„Dobře. Miluju tě!“

„Jo… dobře. Tak jo,“ odpověděla, zavěsila a schovala telefon zpátky do kapsy.

„Snad si furt nedělá turban z ručníku?“ zeptal se ode dveří Frank.

Scarlett se pousmála. „Jak dlouho už tam stojíš?“

Popošel k ní a zadíval se na město. „Tak co, bylo to k něčemu, že jsi Crewse hodila domů?“

„Ušetřila jsem miliardáři za taxík.“

„Hmm.“

„Zítra se tam vrátím… Ale zajímavě jsem si pokecala se dvěma zaměstnanci…“

Za pět minut pořád stáli na balkoně – Scarlett mu přiblížila, co se dozvěděla o napjatém vztahu mezi Edgarem Crewsem a jeho zesnulou dcerou, a Frank jí zase vylíčil svůj plán získat fotky od každého hosta mejdanu a s jejich pomocí celý večer vizuálně zrekonstruovat.

Na dalších pár okamžiků oba zmlkli, jen pozorovali bezvýznamné lidičky žijící svoje bezvýznamné životy, ale potom Frank s křupnutím napřímil hřbet a protáhl se, jako by se chystal k něčemu ráznému. „Můžeme si projít časovou osu?“ zeptal se.

„Jasně,“ odtušila Scarlett vlažně, neboť už z předchozích vražd věděla, že tím daleko víc otázek spíš vyvolají, než zodpovědí.

„Tak jdeme na to,“ zavelel a vrátil se do bytu, kde vytáhl notýsek a posunul si na nose brýle na čtení. „Dobře… Mejdan začal kolem osmý a probíhal převážně v obýváku, v kuchyni a na balkoně. Máme seznam dvaatřiceti jmen, která se tu v průběhu večera objevila, a pár dalších, která se nám snad podaří ztotožnit podle fotek. Francesca prý jako obvykle ochotně plnila roli hostitelky, ovšem krátce před jednou ráno si postěžovala, že jí není dobře, a šla si lehnout, zatímco se tady vedle dál pařilo.“

Prošli do ložnice, kde jim jako potopa pohltil boty hustý šedý koberec. Uříznutá hlava i všemožní kolegové byli už naštěstí pryč, zůstala jenom temně krvavá skvrna coby připomínka tragédie.

„Kolem čtvrtý ráno se připotácí její fousatý přítel a padne do postele.“

„K Francesce?“ zeptala se Scarlett.

„Prý si je jistý na… ‚osmdesát šest procent‘,“ přečetl Frank. „Nechápu sice, jak k týhle cifře došel, ale abych citoval jeho slova: ‚Byla tma, že jo? A jasně, měl jsem naváto, ale ne zas tak, abych si nevšim, že moje holka leží na podlaze.‘… Přeber si to, jak chceš. Každopádně tou dobou už mejdan končí, ovšem na gaučích za těmihle dveřmi dál nasává jedna menší partička.

A tady to začíná být krapet znepokojivý. V 7:37 někdo z telefonu oběti nahraje na sociální sítě snímky její mrtvoly. Na jednom z nich je jasně vidět, jak za východu slunce leží přímo v tomhle pokoji její bezhlavý tělo – právě tady,“ ukázal na zřetelnou skvrnu od krve.

„A její přítel dál spí v posteli?“ snažila se Scarlett za každou cenu udržet nit.

„V záběru vidět není, ale zřejmě jo. A ti flamendři dál chlastají pouhých deset metrů odsud. Chvíli trvá, než se příspěvek začne šířit. A pak ho v 8:33 uvidí jeden z kamarádů v obýváku, a když sem vpadne, najde uříznutou hlavu, ovšem tělo je pryč.“

Scarlett se nadechla a chtěla něco říct.

„A okno bylo zajištěný zevnitř,“ připomněl jí Frank, čímž jí vzal otázku z pusy.

„To je přece nemožný.“

„O nic víc než ty předchozí vraždy,“ opáčil a zatvářil se, jako by nevěděl, kde začít.

„Můžu se znova mrknout na ty fotky?“ zeptala se, a tak Frank vytáhl telefon, našel si e-mail od útvaru kybernetické kriminality a podal jí ho. „Čili se domníváme, že pokud se celý sled událostí odehrál opravdu takhle, musel v tom mít prsty ten její přítel… je to tak?“

„A proto si taky obstaral právníka z Lavender Hillu,“ pokrčil Frank rameny. „Ale fakticky si dovedeš představit, že by se zpěvák z The Antidote spolčil s Havranem? A ještě by si myslel, že unikne dopadení, když si vleze do pelechu přímo na místě činu?“

„… Ne.“

„Ne.“

„Tak co budeme dělat?“ zeptala se ho.

„My nic. Já se vrátím na ústřednu, dál budu nahánět hosty z toho mejdanu a nejspíš se nechám ukecat, abych náčelníkovi pomohl s přípravou vyjádření pro tisk. Ty půjdeš domů. Máš přece dneska volno.“

„Ale –“

„Ráno promluv s Crewsem, jak jste se dohodli. A teď alou domů! Je to rozkaz.“

„Jedině pokud mi pošleš kopie těchhle fotek,“ odtušila a pohlédla na ně. „… Platí?“

Frank si ztěžka povzdechl. „Platí.“

„Vražedně červenou.“

„Aha… Aha,“ hlesl a zatvářil se úplně stejně jako Frank při pohledu na veganský sendvič. „… Co bys řekla na modrou?“