PŘÍBĚHY (NE)OBYČEJNÉHO

SPORTOVNÍHO ŠÍLENSTVÍ

Petr Bílek, Ondřej Bičiště

Copyright © Petr Bílek, Ondřej Bičiště, 2024

Photos © Petr Bílek, Ondřej Bičiště, Václav Černý, Michal Nguyen, Radek Kroupa, Navreet Singh Suhan, Milan Myšík, Lenka Berrouche, Zdeněk Šašek, Martin Stránský, Tereza Bolfíková, Lukáš Koukal, Pavel Machala, Vladislav Tuláček, Vojtěch Šilhan, Simona Perková, Vladislav Nepovím, Jan Macháček, Petr Voříšek, Patrik Filipec, Pavlín Jirků, Vladimír Kýhos, Eduard Poustka, Stanislav Mixa, Věra Kailová, Kateřina Lisová, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0265-5

Obsah

Úvod

Český fotbalista Nguyen: Táta prchal z války, já zažil ve Vietnamu ráj

Se 153 cm prorazil v basketu. Malý velký Válečník trénuje, hraje i žhaví fanoušky

Stydlín Taclík, hrdý fanoušek Teplic a Litvínova: Jako fotbalista jsem byl kopyto

Turban, moje koruna. Ústecký volejbalista inspiruje sikhy, domluvený sňatek odmítá

Jsem magor, sjedu i ferratu, říká biker. Jágrovi doporučuje e-kolo i k tréninku

Ultramaratonkyně o rekordech, islámu, patologii i rozšlápnuté žížale

Nahý v lednici, zahrabaný v písku. Jak Šašek šaškoval a masíroval legendy

Trable s rozštěpem mě zocelily. Na internetu naslouchám i chytrolínům, přiznává Chaloupek

Hráči po opici, cinklí sudí. Groundhopper miluje dno českého fotbalu

Fotbalistka o traumatu z dětství: Odpustila jsem, ale nezapomněla

Nabízeli i auto! Nejstarší hokejový rozhodčí Touš o tlaku, jizvách či Hlinkovi

Sběratel z Teplic: Modrý mauritius je Gretzky. Karet NHL má skoro 250 tisíc

Přišel o nohu, získal tituly. A to jsem se chtěl zabít, říká vodní pólista

Český silák v kiltu dobyl Skotsko: klábosil s královnou, princ Charles ho zval na lov

Jako Fantomas jsem odvážnější. Až Jágr skončí, masku mu předám

Míč vyměnil slávista za mikrofon: Zpychl jsem a fotbal už neměl rád

Nehoda fotbalistku upoutala na vozík. Na nohy se zase postavím, věří v zázrak

Bohém Řízek válel za Teplice, prohýřil dva miliony, kvůli alimentům seděl

Mažu tě, vole! Střihavka a Krulich o teplické hymně i gólu holínkou

Seno a vidle. Krotitel blšanských dluhů o Chvalovském i nepřízni sudích

Rozvod, má prohra. Voříšek o synech, bohu Nedvědovi i bláznivé dietě

Mexická liga v Chicagu? Na gangstery si neotvírat pusu, poznal český fotbalista

Žlutá karta pro psa. Populární rozhodčí Jirků se svými šprýmy bavil i narážel

Hlinka byl parťák, jeho táta kariérista, vzpomíná první litvínovský kapitán Kýhos

Masér Poustka: Nedvěd je velký člověk, nenechal by mě padnout

86 let a stále trenér. Mixa startuje na slivovici, říkají mu Mourinho

Má zkroucené srdce, v něm fotbal. Bohém a herec Leoš Noha vypráví

Petr Bílek

Ondřej Bičiště

Úvod

Sportumilci

Sport jako vášeň. Jako droga i lék zároveň. Náplň života, potěšení, poslání. Na vrcholku pyramidy se sluní hvězdná jména od Ronalda a Messiho přes McDavida s Jágrem až po Djokoviče či Woodse, ale co by byli bez tisíců a tisíců bezejmenných nadšenců tvořících podhoubí sportu, z něhož vzešli? Co by byli bez pěšáků sportu, bez nosičů vody, kteří jim umožnili vyniknout? Co by byli bez fanoušků, obdivovatelů, bez pozornosti médií?

Kniha Příběhy (ne)obyčejného sportovního šílenství pojednává právě o sportumilcích. Povětšinou o lidech, pro které jsou branky, body, vteřiny vším. O lidech tvořících základnu sportovní pyramidy. Ve třiceti rozhovorech nahlíží do jejich života. Pátrá po jiskře, která v nich zapálila nadšení. Třeba v trenérovi, jenž vychoval olympijské modly ze zlatého hokejového Nagana. Nebo ve volejbalovém sikhovi, který nastupuje s turbanem na hlavě. A taky v muži, jenž se na sportovištích objevuje v masce Fantomase. I ve fotbalistce, kterou život neustále fackuje.

Ponořte se do třiceti případů, které jsou napsané životem.

Rozhovory vyšly v deníku MF DNES a na internetovém portále iDNES.cz Premium.

Nagano? Já řval jako blbej, vzpomínal kouč legend Václav Černý

(únor 2013)

Foto: Ondřej Bičiště

Kdekdo by se rád vyfotil s naganskými hrdiny, ale Václav Černý to měl jinak: Naganští hrdinové se chtěli fotit s ním. S legendárním hokejovým trenérem, který vychoval mimořádnou generaci litvínovských spolužáků v čele s Robertem Reichelem, Jiřím Šlégrem, Martinem Ručinským a Robertem Langem. „Výjimečná třída. Říkali jsme si: Tohle se nebude opakovat dvacet let. Ale ono se to už asi nezopakuje nikdy v životě,“ říkal v roce 2013 v útulném panelovém bytě tehdy vitální sedmdesátník, studnice historek a dobré nálady.

Ještě dlouho po sedmdesátce vedl v hokejovém Litvínově ty nejmenší; nezmar! „My trenéři základny patříme do Guinnessovy knihy rekordů, je nám přes 200 let. Láďovi Kýhosovi 80, mně bude 72, Břízákovi asi 68. Ale mě to baví. Posílám děti čůrat, brečí, bolí je nohy. Tak si lehni! A on si na ledě lehne,“ vyprávěl kouč, který zemřel v prosinci 2022 ve věku 81 let. Ve vzpomínkách navždy zůstane jako muž, který pomohl vychovat zlaté hochy z Nagana.

Jací byli Reichel a spol.?

To byly úplně jiné děti! Výjimečná třída. Alby Reichel, Lang, Ručinský, Šlégr a další, zlatí kluci. Moji kluci! Krátce jsem měl i Růžičku a Petra Svobodu. Manželka říkala: Ty se staráš o pětadvacet dětí a na svoje dvě nemáš čas. Což je pravda.

V čem byla ta generace jedinečná?

Byla jiná než ty po revoluci. Za prvé v rodinách bylo strašně moc dětí, v téhle třídě snad jen dva jedináčci, Ivana Hlinky kluk a nějaký Kubal. Jinak tři čtyři děti, nejmíň dvě. Pak se z toho dělaly výběry, my na nich měli i dvě stě prcků. Už jsi rozbil okno? Ne? Tak nemůžeš hrát hokej! Město žilo hokejem, i fabrika. Bylo to dobou.

V čem se změnila?

Děti neměly jiné zájmy než lítat venku. Dneska je maminky vyhánějí od počítače: Nechceš se proběhnout? Kluci uměli šplhat, házet, plavat, fotbal. Růča (Ručinský) byl výborný tenista, ve čtvrté třídě se musel rozhodnout. Vybral si hokej, má rád partu. Jinak mohl být druhý Lendl nebo Kodeš. Talent!

Jak dlouho jste je vedl?

Byla to moje první třída od třetí až do osmé. A rodiče, to byli parťáci. Bavilo se, kecalo, zpívalo po večerech, prča. I moje žena do revoluce jezdila. Pak už se Maruš nechtělo: Vždyť oni se hádají, ten neměl hrát, ten neměl dávat gól... Kluk si neumí zavázat tkaničku a rodiče ho vidí už jako profíka. Zato třeba paní Reichelová říkala: Kdyby aspoň jeden z nich se povedl. A oni oba! Martin pak zůstal v Německu, hrál za tamní nároďák. Ze druhé do třetí třídy vyrostl o 22 centimetrů. Klátinoha!

A Robert „Alby“ Reichel?

Já ho mám nejradši z těch kluků. Strašně skromný. Naštve mě, když lidi tvrdí: To jsou frajeři. Já říkám: Vy volové, to jsou obyčejní kluci, ba dokonce ještě slušnější a přijatelnější než kterýkoli z nás. Byli jsme s litvínovským výběrem v Kanadě, Alby už hrál za Calgary. Měli ho tam za Boha, byli z něj paf. Mě pozval na večeři, já říkal: Jsi hodnej, ale nás je tu sedm. Není problém! Přivezli si nás k sobě, Karin udělala bifteky. Klukům zařídil slevu na nákupy. Mě vzali do zlatnictví a vybrali pro moji paní zlatý řetízek, že jí ho posílají.

Slavná hokejová třída, kterou vedl Václav Černý. Na snímku ze soustředění je kouč vpravo, vlevo Andrej Ručinský, který mu pomáhal. Vedle něj jsou dva z olympijských vítězů, Robert Lang a Jiří Šlégr. Z dětí šestý zleva stojí Robert Reichel, pod ním je Martin Ručinský. Foto: archiv trenéra

Dojalo vás to?

Ještě víc, když mě seznámil s koučem Davem Kingem. Musel tlumočit a bylo mu to trapný, protože pan King se zmiňoval o něm. Poděkoval mi, že jsem z něj vychoval slušného a dobrého hokejistu. To zahřeje a vynahradí všechny peníze.

Ani na další nedáte dopustit?

Jistě! Od Růči mám dres Montrealu. Napsal tam: Nejlepšímu trenérovi věnuje jeho žák. Lukáš Kašpar, mistr světa 2010, se chtěl se mnou vyfotit s pohárem. I Guma Šlégr. Bylo to první, co udělal, když sem přivezl Stanleyův pohár.

Kde jste objevili Langa z Teplic?

V Děčíně na Čokoládovém puku. Se starým Ručinským, se kterým jsem tu naši třídu dělal, se nám líbil. Kudrnatý černý hezký kluk, praváček, šikovný ruce jak na drátě.

A co Petr Svoboda, autor finálového gólu v olympijském Naganu?

Ježek měl hlody po starým Karlovi Svobodovi. Až mě jednou naštval. Našlapal jsem ho do bedny, zavřel jsem kabinu a hotovo. Karel, tehdy sekretář klubu, se ptal: Kde je Peťulda? Vem si ho, je v bedně! Jen co Petr navlíkl brusle, tak bejčil, i když šmajdal. Strašně hodnej kluk! Na soustředění nedostal dopis od rodičů, stěhovali se, neměli čas. Bůůůů. Rozbulel se. Třetí den už nám ho bylo líto, manželka napsala dopis za jeho maminku. Otevřel ho a zase: Bůůůů. Není od mámy, ona mi neříká Petříku, ale Peťulko!

Trenér litvínovských vítězů z Nagana s dresem od Martina Ručinského.

Foto: Ondřej Bičiště

Viděl jste hned, že mají talent?

V šesté třídě jsme byli už tak známí, že přijela Československá televize. Založili jsme první sportovní třídu v republice. Natáčeli trénink, ptali se, zda talent poznám. Ano! říkám. A ty kluky jsem jmenoval. Bylo to do dětského pořadu Vlaštovka.

Ale tolik skvělých hráčů v jedné třídě, to je neobvyklé...

Jednou jsme vyžrali Kanaďanům jejich turnaj. Museli jsme ukázat pasy, že jsme všichni z Litvínova. Prý není možné, aby tolik dobrých hráčů bylo z jednoho města.

Jak pomohla hokejová třída?

Měli jsme výhodu, že do ní chodila i děvčata. Gymnastky, jedna krasobruslařka, která teď učí hokejisty bruslit. Frajeři se předháněli. Když se jelo na hory, Jirka Šlégr měl na ramenou šest lyží a odnášel je holkám z autobusu. Obětavý kluk.

Dělali také průšvihy?

Měli jsme dohodu, že když bude pětka nebo poznámka, nehrají. Ale já měl smůlu, tyhle dobré jsem potrestat nemohl. Většinou se dobře učili. My dávali 25 gólů, a když jsem viděl, že si už dělají prču, tak jsem je posadil na bidlo, ať pletou šálu. Pane Černý, kdy už budeme hrát? prosili. Tak jsem jim řekl: Běžte, ale každý střídání dva góly!

Neříkejte, že nelumpačili.

Za „vole“ se platila pokuta. Co já se jich naplatil! (smích) Řeknu příklad. Přijeli jsme do Vítkovic a šófa povídá: Pánové, už jsem jezdil s hodně sportovci, ale takové kluky jsem ještě nevezl. Já ani nevěděl, že jsou tam děti. Hodní byli! Zato já byl Venca Rámus. Trénovali jsme v hale a dole u tramvaje slyšeli, že je na ledě Venca Černý.

Byli výjimeční nejen jako hokejisté, ale i jako parťáci, že?

Kluci do toho byli zakousnutí. Partu drželi. Když už někdo hrál za áčko, ostatní chodili na severní tribunu za zábradlí a fandili. Od prvopočátku bylo vidět, že chtějí něco dokázat. Nenechali se strhnout k ptákovinám. Naopak k sobě stáhli ostatní. Já říkal: Kluci, vycházíme z kázně a z pořádku. Když bude v kabině, v autobuse, na ubytování, tak bude kázeň a pořádek i na ledě. Když vám řeknu tisíckrát jednu chybu a vy ji opravíte, je to úspěch hlavně váš. A i když se otočíme zády, budete makat jak barevný. Člověk měl radost chodit na tréninky. Sami si vyprosili tabuli, malovali na ni, kdo kam pojede, systémy, taktiku, vymýšleli přesilovky.

Byl jste přísný?

Moje zásada: Ať je to syn mistra, nebo ministra – má na to, bude hrát, nemá na to, nemá nárok.

Vedl jste syna ministra? V představenstvu klubu byl i bývalý ministr průmyslu Petr Hojer.

Ano, jeho kluka jsem trénoval. Po sezoně pan Hojer přišel a říkal: Pane Černý, děkuju vám za syna. A jak mě slyšíte – pane Černý, ne soudruhu. Já: To si ze mě děláte srandu, vždyť nehrál! Ale to jste mě špatně pochopil, já jsem rád, že se mohl angažovat a nedělal lumpárny. Pane Hojer, omlouvám se vám. Od té doby jsem mohl říkat, že jsem trénoval syna ministra. Ale mně to bylo šumafuk. Pan Hojer byl ředitelem chemičky, jednou jsem po něm žádal prachy. A on: Nezlobte se, já tam mám kluka, tak aby neřekli. Férový chlap.

Trénovali jste jinak než dnes?

Ve druhé ani třetí třídě jsme nehráli, jen trénovali. Učili se bruslit, bogny, vánočky, buřtíky, hrany. Malé děti nemají hrát, to je můj názor, možná zastaralý. Dneska neumějí bruslit, a chtějí hrát hokej. Ve čtvrté třídě jsme dostávali nálože, 13 gólů od Liberce, 11 od Kladna. Ale třeba v osmé už jsme neprohráli zápas.

Jak jste se staral o náladu?

Samé průpovídky. Dej si facku a nešetři na síle. Půl včely, půl vola. Čumíš jak bagr na myší díru. Umíš plavat? Tak plav pro mlíko! Rádi na to vzpomínají. Napař si ruce v heřmánku, když měli tvrdý ruce. Když mu to utíkalo, vem si lepidlo na gumu, tak ho sháněli po městě...

Jak se rodily legendární přezdívky?

Třeba Alby Reichel. Když jsme jezdili na soustředění, vozil s sebou kulaté oplatky albertky. Měl zvlášť bágl na věci a zvlášť ruksak plný albertek. Od té doby byl Albertek. Jirka Šlégr byl strašně agilní, ale v té agilnosti pořád něco zapomínal. Ponožky, ribano, dres. Tak mu starej Růča začal říkat Gumo.

Byl jste i u toho, když Petr Nedvěd emigroval do Kanady.

V sezoně 1988/89 náš mladší a starší dorost dohromady reprezentoval Litvínov v Calgary. Kluci bydleli u Kanaďanů, kteří měli syna hokejistu. Petr Nedvěd byl shodou okolností sám. V devět ráno jsme měli letět domů, v sedm sraz, nikde nikdo. Zavolali jsme těm, kde byl ubytovaný. Prý po něm zůstala jen prázdná místnost, vercajk nikde, otevřené okno. Asi jím utekl. Průšvih. A klika, že brzy přišla revoluce.

Václav Černý uměl poutavě vyprávět. Foto: Ondřej Bičiště

Hrál jste i vy hokej?

Už od žáků. Taky fotbal, v něm jsem to dotáhl do dorostenecké ligy. V jednom přípravném fotbale jsem ale přišel o koleno a kariéra skončila. Zkoušel jsem ještě hokej, nešlo to; deset let jsem nemohl udělat dřep. Pak jsem šel se starším synem na trénink hokejové přípravky, byl tam nějaký trenér Linhart. Co čumíš, vem si tepláky, hrával jsi tady, tak nám pojď pomoct. Začal jsem v sezoně 1968/69.

A nakoukl jste i do nejvyšší soutěže.

Když skončil Pepík Kollerů. Dostal to Zíma, zavolali mi, ať mu pomůžu. Přes Vánoce do konce sezony. Ale po půl roce jsem se málem rozváděl. Jezdilo se všude na tři dny. Že jsem nedělal áčko víc, toho nelituju. Já se u dětí tak pobavil! Kluky jsem bral jako kámoše. Říkal jsem: Snáz se říká ty vole než vy vole. Cítil jsem se pořád mladý.

I díky tomu jste ještě po sedmdesátce stále trénoval?

V roce 1991 mě Ivan Hlinka angažoval jako profíka. Už jsem nemusel do fabriky, byl jsem vyučený mechanik regulačních a měřicích přístrojů. Ale na tři měsíce jsem s trénováním skončil. I dnes kolikrát slyším, že my trenéři u mládeže jsme na tři věci. Na nic, navíc a na ho... V roce 2005 tu byl tlak, že my starší už klukům nemáme co dát. Tak jsme se starým Kýhosem šli. Za pár dnů volal Reichel: Dozvěděl jsem se, co se stalo. Nechcete zpátky? Já na to, že chci mít klid, zahradu, Vánoce. Dal mi na výběr jakýkoli mančaft. Povídám, neexistuje, dokud u toho budou jistí lidé. Zaručil se, že po valné hromadě skončí. Tak mě přemluvil aspoň na základnu, ta ještě nehraje zápasy.

Jak jste vlastně prožil Nagano?

Já z olympiády měl horečky, vždyť tam byli moji kluci. Strašně jsem jim přál zlato. Podívejte, i teď mám husí kůži. (vyhrne rukáv) Ne že bych vzal auto a jezdil s vlajkou, ale vnitřně mě to strašně hřálo u srdce. Podílelo se na nich moře trenérů, ale i tak. Řval jsem jak blbej, když dal Ježek ve finále gól.

Václav Černý

(*1941 – †2022)

Rodák z Kopist u Litvínova. V Kralupech se vyučil mechanikem měřicích a regulačních přístrojů, pracoval v litvínovské chemičce. S manželkou Marií byli svoji celý život, tedy 60 let. Vychovali syny Jiřího a Václava. Hrával fotbal, kvůli zranění musel skončit, pak se dal na hokej. Jako trenér pracoval přes padesát let převážně u litvínovské mládeže; u chemiků byl dokonce prvním profesionálním trenérem u mládeže. Po sametové revoluci mu to nabídl legendární Ivan Hlinka, s nímž se kamarádil a navzájem se uznávali. Podílel se na výchově pozdějších olympijských vítězů z Nagana Roberta Reichela, Jiřího Šlégra, Martina Ručinského, Petra Svobody či Roberta Langa. Litvínovskou základnu vedl ještě po sedmdesátce.

Český fotbalista Nguyen: Táta prchal z války, já zažil ve Vietnamu ráj

(červenec 2015 a duben 2021)

Foto: Ondřej Bičiště

Jeho táta utíkal z vietnamského pekla, on tam po letech našel ráj. Žil svoji pohádku. Kluk z Litvínova, jak se Michal Nguyen tituluje, vyměnil trošku šedivý český fotbal za hodně barevnou asijskou exotiku. Za Vietnam, Thajsko a Malajsii. Po šesti letech si dovezl zlato i zlatíčka; kromě titulu a medailí i ruskou manželku a malou dcerku.

„Když se nám Kiara narodila, byl to největší impulz k návratu domů. Chtěl jsem svoji dceru sdílet s rodinou, s mámou, tátou, ségrama. Není snadné mít rodinu a cestovat po celé Asii sem a tam,“ svěřil se usměvavý pohodář. V Česku býval fotbalovým pěšákem, dotáhl to do druhé ligy, v Asii se stal hvězdou, když dostal pozvánku do reprezentace Vietnamu.

Jak se opouští asijská pohádka?

Pro mě je domov Česká republika, Litvínov. Tady mám svoji rodinu, přátele. V zahraničí je to krásné, ale jak to má svá pro, tak i proti. I pandemie koronaviru v tom hrála roli.

Přistupují k ní jinak?

Podobně jako tady. Ve Vietnamu, kde jsem pobýval naposledy, je to hodně striktní. Když řeknou, že na měsíc všechno zavřou, opravdu zavřou a nikdo nikam nechodí. Jsou velmi disciplinovaní a čísla jdou dolů, mají minimálně nakažených. Fotbal se stopuje a znovu rozbíhá podle počtu nemocných.

Michal Nguyen našel v Asii nejen fotbalový ráj. Nakonec tam potkal i svou milou Annu, s níž má dceru Kiaru. Foto: archiv hráče

Našel jste si tam ruskou manželku Annu, jak se to přihodilo?

Když jsem hrál ve Vietnamu, potkali jsme se na party na pláži. Byla na dovolené, snažila se změnit svůj život. Zamilovala se, doufám. (smích) Pak jsem si ji vzal pod svá křídla a domů už se nevrátila. A ve Vietnamu se nám narodila Kiara.

Svatbu jste měli kde?

Na ambasádě v Malajsii. Bylo to rychlé. Přišel ambasador, řekl proslov, dali jsme si pusu, ťukli si šampáněm s mými třemi spoluhráči, co mi byli za svědky, a odpoledne už jsem šel na trénink. V ten den manželka letěla do Ruska, protože jí končila víza a nám sezona.

Jak se tváří na život v Litvínově?

Má to tu ráda. Miluje přírodu, chodíme s malou na procházky.

Proč jste vůbec vyrazil za asijským dobrodružstvím?

Bylo mi pětadvacet, když mě trenér vietnamského nároďáku viděl v zápase Mostu ve Varnsdorfu. Dostal jsem možnost zkusit to v Asii a neváhal jsem. Taková šance se může objevit jednou za život. A popravdě, do Čech jsem se mohl vrátit kdykoli.

Věděl jste, že tady třeba zůstanete řadovým hráčem, zato ve Vietnamu můžete být hvězda?

Kdepak. V Mostě jsme hráli druhou ligu a vůbec mě nenapadlo, že hned první sezonu získám vietnamský titul, budu hrát asijskou Ligu mistrů a za reprezentaci. Pohádka. Kdo hraje za nároďák, je celebrita. Na prvním tréninku reprezentace bylo třicet novinářů a hned chtěli rozhovor. Vietnamci to úplně žerou. Fotbal je pro ně sport číslo 1, zbožňují ho.

Ale vietnamsky jste neuměl, nebylo to ze začátku trápení?

Samozřejmě. Je to úplně jiný svět. Moje máma je Češka, mám české zvyky, já tam předtím nikdy nebyl. Přijedete do Vietnamu, kde je sto milionů lidí, 35 stupňů Celsia každý den a úplně jiná mentalita. Tři čtyři měsíce jsem si hodně zvykal. Možná by bylo lepší, kdyby mě táta jako malého učil vietnamsky. Adaptace mohla být o něco rychlejší.

Co vám táta vyprávěl o Vietnamu a co jste pak zjistil na místě?

Povídal mi o dědovi a babičce, když tam žil. Ptal jsem se na fotbal, jaký tam je. On ho ve Vietnamu hrál, ale na amatérské úrovni. I on mi říkal: Zkus to. Vždycky se povídá: To je Saigon! Ale Saigon, teď Ho Či Minovo Město, je nádherné velkoměsto. Když jsme hráli v tátově rodném Vinhu, navštívil jsem strejdy a tetu.

Utíkal táta z Vietnamu?

Ne že by přímo utíkal. Během vietnamské války zemřel tátův bratr, a tak rodina měla nárok, aby jeden její člen odcestoval za lepším do Evropy. Nevědělo se, co bude ve Vietnamu, jestli se kvůli dlouholetému konfliktu zhroutí systém, byla tam bída. Babička s dědou vybrali mého tátu, kvalifikovali ho do nějakého systému a on se ocitl v Československu.

Co říkal o válce, do které se zapojily i Spojené státy americké?

Má nepříjemné vzpomínky. V noci nesměli ani rozsvítit, aby je nenašla letadla, přes den nemohli zapálit oheň, protože kouř by vystopovali. Jednou viděl na obloze padesát amerických letounů. V noci nakonec nespali doma, ale v bunkrech. Můj děda pomáhal armádě doplňovat zboží v přístavu a taky za tyhle zásluhy mohl jednoho syna poslat do Evropy. Měl tři, jeden, jak už jsem říkal, ve válce zemřel, druhý ji přežil. Můj táta v době konfliktu nebyl plnoletý.

Jak dlouho tu je?

Je ročník 1956, přišel mezi prvními v květnu 1974. Jeli vlakem čtrnáct dní přes Rusko! Říkám, tati, cos tam dělal? Spal. Ve Vítkovicích se tři měsíce učili češtinu a pak je rozházeli po továrnách. Po revoluci měl euroasijskou restauraci, teď si užívá důchodu.

Okouzlil vás Vietnam?

Určitě. Ekonomika šla strašně nahoru. Myslím, že jsou druzí po Číně. Pořád se staví, rozvíjí.

Jak na vás jako na polovičního Vietnamce koukali?

Oni byli trošku překvapení. Chceš tady hrát, jsi náš a neumíš ani slovo vietnamsky? Pro ně jsem viet kieu, to je označení pro Vietnamce, který žije v zahraničí.

Měl jste ve Vietnamu i kulturní vyžití?

Z Binh Duong jsem to měl hodinku taxíkem do Ho Či Minova Města. Je bláznivé. Má přes deset milionů lidí, jezdí tam sedm milionů motorek, hukot! V Ho Či Minově Městě je všechno od velkých obchodních center po světové restaurace, divadla, muzea. Všude pro vás udělají první poslední.

Jaké památky jste navštívil?

Válečné muzeum s mojí sestrou a jejím manželem, přiletěli na dovolenou. Nejhezčí to bylo v zátoce Ha Long, která patří mezi památky UNESCO, tisíc vápencových skal vystupuje z moře, opravdu zajímavé. Hlavní město Hanoj se mi nejvíc líbilo večer, všechno mají krásně nasvícené. Díky fotbalu jsem procestoval vlastně celý Vietnam.

V Kuala Lumpuru s maminkou.

Foto: archiv hráče

Koupání se slony v Thajsku na ostrově Ko Chang. Foto: archiv hráče

Zaskočil vás některý ze zvyků?

Je to úplně jiná kultura oproti té evropské. Všichni vstávají brzo, někteří už dokonce v pět ráno, a snídají to, co já bych měl k obědu. Je normální, že si ráno dají teplou polévku, nebo dokonce i hovězí plátek masa s bagetou. Ale kvůli brzkému budíčku všichni chodí po obědě aspoň na hodinku spát.

A zaskočil jste vy Vietnamce?

Spoluhráče. Když jsem se pěkně oblékl, říkali mi, ať jim to z Česka přivezu taky.

Mladí Vietnamci v Česku říkají, že musí hodně poslouchat rodiče. Jak tam funguje rodina?

Viděl jsem, že vietnamské děti jsou vychovávané tvrdou rukou. Kázeň je na prvním místě. A když na to mají podmínky, tak i dobrá škola.

Pocítil jste, že zemi vládne komunistická strana?

Ani moc ne. Všichni si dělají, co chtějí, a když je něco proti pravidlům, hned se o ně postará policie. Ale společnost je ve Vietnamu jiná než u nás. Oni jsou buď bohatí, anebo chudí, chybí střední vrstva.

S manželkou, taťkou a bratrem v křišťálově čistém moři na ostrově Redang v Malajsii.

Foto: archiv hráče

Proč jste se neudržel v nároďáku?

Už je tam jiná generace, obměnilo se to. Když jsem měl šanci ukázat se novému korejskému trenérovi, byl jsem vykartovaný. Pak jsem se přestěhoval do Malajsie a oni dávali přednost hráčům z vietnamské ligy. Všude jinde berou spíš krajánky, oni to mají naopak. Mám za Vietnam dva soutěžní starty a šest sedm přáteláků. Táta je hrdý, že jsem reprezentoval jeho vlast.

Cítil jste se trochu jako celebrita?

Určitě. Každý den mě na ulici zastavilo deset lidí kvůli fotce. Všichni jsou tam strašně skromní. A já jsem takový, že když někdo přijde, vyfotím se. Nedělá mi to problém. Jsem rád. Pro koho jiného můžu být příkladem než pro děti a fanoušky. Vím, že ve Vietnamu a všude v Asii někteří lidé tvrdě makají, aby si každý měsíc vydělali na živobytí. Jsem rád, že je můžu inspirovat příběhem a svou osobností. Na mém prvním tréninku bylo třicet novinářů, dával jsem rozhovor. Další dny chtěli zase. Už byli otravní, tak jsem říkal, že jdu spát na hotel.

Jak se slaví ve Vietnamu titul?

V Čechách se slaví nejlíp. (smích) Vyhráli jsme, párkrát jsme si ťukli. Pivem s ledem, který do něj dávají kvůli vedru. Vietnamské týmy jsou hodně pospolu, takže když je nějaká pauza, hned se rozutečou po zemi za svými rodinami.

Jaká je vietnamská liga?

Celou dobu musíte být v kempu s týmem, je to vojenský styl. Když jsem pak hrál v Thajsku nebo v Malajsii, tam vám dají barák a auto, po tréninku mazej domů, máš svůj život. Ve Vietnamu to má i ve fotbale ještě trochu komunistický nádech. Respektoval jsem to. Já si myslel, že v Mostě se trénovalo dost, ale tam se dřelo víc. Díky tomu jsem se v zápase cítil líp. Většinou byla příprava dvakrát denně od pondělí do středy a pak před zápasem už jen jeden trénink. Ráno atletická průprava, odpoledne na hřišti s míčem. Občas jsem si dělal srandu, že mám natrénováno na tři roky dopředu. (smích) Navíc je tam velké vedro i vlhko. Jako v sauně. Po pěti minutách rozcvičky jsem byl zpocený, jako kdybych skočil do bazénu.

Co jste tam hrával?

Stopera, někde defenzivního záložníka. Možná díky výšce, měřím 184 cm, sedlo mi to. Patřil jsem k vyšším, ale ono se říká, že Vietnamci jsou malí, jenže narazíte i na vysoké.

Zvykl jste si na jiný životní styl?

Když jste tam sám, je to trošku složitější, musíte si tím projít vším. Byla to kulturní změna. Všichni vidí, že jsem vyhrál titul, ale nikdo nevidí tu práci, že jsem tomu hodně obětoval. Když jsem si našel manželku, najednou čas utíkal strašně rychle, ani mi to nepřišlo. Ve dvou se to lépe táhne. Když jsem byl sám, přišlo mi to tam dlouhé. I ty pláže se omrzí.

Kolik v Asii chodí fanoušků?

Hodně. V Malajsii to bylo nejlepší, na jeden zápas přišlo i sedmdesát tisíc lidí. Neuvěřitelné! To jsem šel na hřiště a říkal jsem si: Wow, pro tohle fotbal hraju, pro tenhle pocit. Jsem vděčný, že jsem to mohl zažít.

Jak jste se dorozumíval?

Většinou anglicky. Každý tým má překladatele, když je tam místní trenér. V Thajsku a v Malajsii většinou trenéři umí anglicky. Vietnamsky stále nemluvím, tedy jen málo.

Ve vietnamském týmu jste hrál se Slovákem Robertem Dang Vanem. Jak jste vycházeli?

Robert má podobný příběh jako já, tedy že do Vietnamu se poprvé podíval až v dospělosti. A byl můj nejlepší parťák, kamarád. Vzal si mě pod svá křídla. Pořád se mě ptal: Synku, co potřebuješ? Je ostřílený mazák, dokonce si ve Vietnamu založil i rodinu. Má krásnou manželku a dva syny. Pořád do něj rejpu, že nechápu, jak to dokázal. Mně se vietnamské holky nelíbí.

Dělali jste spolu srandičky?

Před zápasem v Číně v Lize mistrů jsme oba nastoupili v obraně a on při rozcvičce říká: Míšo, to je, viď? Dva kluci z Česka a Slovenska, hrajeme někde v Číně a my jsme tady dokonce nejhezčí, nemůžu si pomoct! (úsměv) Podíval jsem se na něj a musel jsem se začít tak smát, že mě i trenér napomenul, abych se vrátil k rozcvičce. Na tuhle jeho větu opravdu nezapomenu, to mě dostal.

Asijská Liga mistrů, jaký to byl zážitek?

Taky bomba. Hrajete proti týmům z Číny, Japonska, Koreje. Zrovna když jsme letěli do Číny, měli boom nákupu hvězdných fotbalistů. Zahrál jsem si proti Ramiresovi, který přišel z Chelsea, a Teixeirovi ze Šachťaru Doněck. Mám i jejich dres. Běžel jsem po zápase do šatny a říkám, hej Ramires, pojď se se mnou vyfotit! A šel. Normální fajn kluci. Byli jsme první vietnamský klub v asijské Lize mistrů, získali jsme sedm bodů, skončili jsme třetí ze čtyř. Byl to velký úspěch.

V trikotu vietnamské reprezentace.

Foto: archiv hráče

S pohárem pro mistra Vietnamu. Foto: archiv hráče

Pak jste se stěhoval do thajského Bangkoku, dalšího velkoměsta.

Dostal jsem nabídku, zaujala mě, byl to nový impulz. Věděl jsem, že thajská liga je taky kvalitní, tak jsem vyrazil, jsem dobrodruh. Jedou evropský styl, dali mi baráček vedle stadionu. Hráli jsme sice o nižší příčky, byli jsme nováček ligy, ale zkušenost k nezaplacení. Šlo o klub letectva Air Force, na zápasy chodili piloti v uniformách. Stadiony krásné, město dvou tváří. Někde bída v uličkách, pak velikánské mrakodrapy v centru a shopping mally. Tréninkový proces tam byl zvláštní, v pondělí jsme měli trénink, pak až ve čtvrtek. Na mě až moc volna. Vedl nás anglický trenér, chtěl, abychom byli čerství na zápas.

Jak jste se pak ocitl v Malajsii?

Dostal jsem zprávu od trenéra ze Selangoru a nešlo to odmítnout. Je to klub jako u nás Sparta nebo Slavia. Nejúspěšnější, co se týká titulů, mají dlouhou historii a velkou základnu fanoušků. Tam jsem si to v Asii užil nejvíc. Všechno bomba. Selangor je stát ve státě. Náš prezident byl sultán, říkali mu princ Arames. Když se vyhrálo, byla to pecka, po porážce bylo lepší nevycházet z domu. Nic jiného než výhru nebrali. Princ nás k sobě pozval i na čaj o páté, jeho asistenti nám dali oběd, popovídali jsme si. Když jsme hráli Sultán Cup, což je tradiční bitva s rivalem Singapurem, přišlo těch sedmdesát tisíc lidí.

Jak jste se sžil s místními náboženskými zvyky?

V Thajsku je buddhismus, jsou hodně otevření, přátelští. Malajsie je muslimská, ale nemá to nic společného s radikály. V týmu bylo 80 procent muslimů a všichni v pohodě. O ramadánu jsme trénovali až o půl dvanácté večer, což pro mě bylo velké překvapení. Oni se mohli najíst a napít až kolem sedmé, kdy zapadá slunce. Takže kouč jim dal čas, aby jim jídlo slehlo, až pak se trénovalo.

Změnil vás pobyt v Asii?

Změnil. Odcházel jsem v 25 letech, byl jsem mladý nevylítaný zobák. Asi mě zocelil. Byly chvíle, kdy jsem si sáhl na dno. Hlavně na začátku. Musel jsem pochopit kulturu, mentalitu, spoluhráče, jaké mají zvyky. Kladl jsem si otázky, co dělá rodina, když já jsem tady sám. Doléhalo to na mě. Při fotbale na všechno zapomenete, ale když přijdete do pokoje a začnete přemýšlet, už je to horší.

Vyhovovala vám kuchyně?

Dominuje tam hlavně rýže, ovoce, zelenina, kuřecí maso. Všechno čerstvé. Jejich jídlo je nesrovnatelné s vietnamskými a čínskými fastfoody v Česku. Je hodně lehké. Snědl jsem hodně, ale nebyl jsem těžký jako po osmi knedlících s rajskou. Cítil jsem se tam zdravý a plný energie. První večeři jsem jako jediný jedl vidličkou, ale přišlo mi to blbé. Chtěl jsem držet s týmem, tak mě naučili hůlkami. Za týden už jsem to měl v ruce. Jednou jsem zkusil i želvu, vzali mě na ni kluci z nároďáku. Nejradši mám polévku Pho, miluju mořské plody a z nich nejvíc krevety. A ujížděl jsem na kokosovém pití, dával jsem si ho na oblíbeném místě Nha Trang a válel se u moře na pláži. Mimochodem tam jsem si splnil velký sen a plaval jsem s delfínem.

Jak celkově hodnotíte etapu v Asii?

Pro mě pohádka. Když se podívám zpátky, mám zajímavou kariéru i vzpomínky. Jsem vděčný, že jsem šest let mohl být na jiném kontinentu a hrát tam fotbal. Mám kamarády po celém světě, Australana, Brazilce, Nigerijce. Něco jsem si vydělal, hlavně v Malajsii byly skvělé podmínky. Ale není to tak, že bych už nic do smrti nedělal, já pořád musím něco dělat. A hlavně chci. Něco vymýšlet, podnikat, investovat.

Přemýšlíte, co by se stalo, kdybyste do Asie neodešel?

Nejsem typ člověka, co se kouká do minulosti. Věřím, že takhle to mělo být, že to byl osud.

Michal Nguyen

*1989

Fotbalista, narodil se v Litvínově vietnamskému otci a české matce. V Mostě hrál druhou ligu, v roce 2015 přestoupil do vietnamského Becamex Binh Duong, s nímž hned slavil ligový titul, domácí pohár a Superpohár. Za vietnamskou reprezentaci odehrál dva mistrovské zápasy. Nastupoval i v thajském Air Force United a malajsijském Selangoru. V létě 2020 se vrátil do Česka, působí v Baníku Most-Souš. S ruskou manželkou Annou vychovávají dceru Kiaru.

Se 153 cm prorazil v basketu. Malý velký Válečník trénuje, hraje i žhaví fanoušky

(březen 2024)

Foto: Ondřej Bičiště

Když se k basketbalu nedostal dveřmi, vlezl za svojí láskou oknem. „A vzal jsem si k tomu žebřík,“ vtipkuje Radek Kroupa, děčínský Gulliver v říši obrů. Jeho příběh je fascinující, dojemný i inspirující; se svými 153 centimetry prorazil ve světě, který je doménou dvoumetrových habánů. Občas se s nimi vyfotí, aby zvýraznil komický kontrast, jemuž se sám od srdce směje. Chvíli dělal asistenta i v ligovém áčku Válečníků, trénuje děti, sem tam si střihne zápas.

Platí za výtečného trojkaře, čas od času poráží ligovou hvězdu Filipa Kroutila. V Maroldovce je i spíkrem a žhaví fanoušky. Navzdory tomu, že tolik nenarostl, požívá v basketbalu velkého respektu.

Se svým hendikepem se díky optimistické povaze smířil. „Kolem puberty mě to trošku trápilo, pak jsem se přes všechno přenesl. Slýchal jsem od spolužáků narážky, že mám 150 centimetrů a jsem u basketu, a když mě potkají dneska, říkají: Klobouk dolů, kam jsi to dotáhl! Se svojí výškou jsem už teď srovnaný, sám si z toho dělám srandu,“ není ani náhodou zapšklý třicátník, malý velký muž děčínského basketbalu.

Co se stalo, že jste moc nevyrostl?

Máme to v rodině, já jsem se svými 153 centimetry vyšší, než byla babička a než je moje mamka. Není to nemoc, jen geny. Byl jsem na různých vyšetřeních, kostní věk souhlasí.

Zažil jste kvůli výšce ústrky?

Ne vyloženě šikanu, spíš narážky. Na Facebook jsem dával příspěvky, kam jedu na basket, ať nás lidi přijdou podpořit. A pak přijdu do školy a spolužáci: Tak co, jak jste hráli? Prohráli? Asi proto, že jsi malý. Ale neužíral jsem se tím, jsem splachovací, jedním uchem dovnitř, druhým ven.

Co vám pomohlo?

Srovnal jsem se sám se sebou, že prostě vysoký nebudu. Šlo to postupně, nevybavuji si bod zlomu. Odmalička jsem všude nejmenší. Zvykl jsem si, už jsem si to přestal uvědomovat.

Kdy jste si zamiloval basket?

Byl jsem na něm prvně v roce 2002 na turnaji čtyř týmů. Děčín, Česko a další dva zahraniční. Vzal mě sem kamarád, to mi bylo osm let, chytilo mě to od první chvíle. Pak jsem začal chodit na zápasy mládeže, postupně se dostal ke stolku časomíry, zápisu, u zápasů áčka jsem zametal pod košem. Pak jsem se přesunul od košťat ke stolku i na A tým.

Byla to hned láska?

Celoživotní na první pohled. Neznám lepší sport.

Začal jste i hrát, od kdy?

Od dvanácti jsem trénoval. Ale jen půl sezony, než jsem začal mít potíže s koleny. Svůj první zápas jsem odehrál až v jednadvaceti. Mezitím jsem vedl mládež, už je to 15 let.

Jaké zákroky jste podstoupil?

Mám čtyřikrát operovaná kolena. Kolem dvanáctého roku mě začala bolet i bez zátěže, poslali mě do Prahy na Bulovku, kde jsem s každým podstoupil dva zákroky. Šlo o vrozené vady. Když jsem pokrčil koleno, čéšky mi šly do stran, v pravém koleni mám i šrouby na zpevnění. Operace probíhaly od mých 13 do 16 let.

A za dalších pět let jste se dočkal návratu na palubovku.

Byl jsem nervózní, jeli jsme do Roudnice nad Labem, já vyběhl a dal jsem hned čtyři trojky, neskutečný! Kluci říkali, ty jo, dobrý, jak dlouho jsi nehrál? Já, že to byl můj první zápas v životě. Všichni koukali! Trénoval nás pan Kurka, táta modelky Karolíny Kurkové.

Jak těžké je pro hráče malé postavy prosadit se v basketu?

Hodně. Do podkošového prostoru se vůbec nepletu, moje území je od trojky k trojce.

Dá se hendikep i nějak využít?

Můžou mě podcenit. Zalezu si někam do růžku, čekám, až mi kluci vytvoří pozici. A pak rovnou střílím. Když jdu na hřiště, mám pokyn jenom střílet.

Co byste poradil sám sobě jako trenér?

Hlavně hraj! I malá výška může být občas výhoda, driblink mám nízko, větší hráči mají problém sebrat mi míč. A naopak, když oni driblují, můžu jim tam sáhnout, protože to mám v úrovni brady, hlavy. Výška není problém, je to o tom, jaký má člověk vztah ke sportu, to může být víc než dovednosti.

Faulují vás?

To ne, šestky jsem nikdy nestřílel, faul na mě nebyl. Nechodím pod koš, střílím v podstatě jen z volných pozic. Soupeři mě brání normálně, ani bych nechtěl nějaké úlevy. Když do mě zajedou, nevadí mi to.

Je těžší dát koš?

Určitě, musím mít rychlou střelu a vysoký oblouk, abych je přehodil. Vím, do jaké vzdálenosti si můžu dovolit vystřelit, ale pár bloků už jsem taky dostal.

Snil jste někdy, že zasmečujete?

Mně se to povedlo! Když jsme v Děčíně hráli s Veteránskými nadějemi benefiční zápas, dotáhli mi štafle pod koš, já tam vylezl, dostal jsem míč a zasmečoval! (smích)

Obdivujete hráče, kteří jsou malí, a přesto se dokázali prosadit? Třeba Muggsy Bogues byl se 160 centimetry hvězdou NBA.

To ani nevím, ale velkej klobouček a obdiv pro něj. V dnešním basketu už je to asi nepředstavitelné, když i rozehrávači mívají dva metry.

Nesetkával jste se s předsudky ze strany hráčů či trenérů? Nechceme tě do týmu, protože jsi malý?

Někteří lidé malého vzrůstu trpí napoleonským komplexem, bývají nevrlí vůči ostatním. Vy ne?

Určitě ne, jsem pozitivní a energický člověk. Nikdy jsem nepociťoval, že bych měl deprese z toho, že jsem malý. Každý jsme nějaký, každý jsme originál. A s tím žijeme.

Snil jste někdy o tom, že byste hrál na nejvyšší úrovni?