Andreas Gruber

TODESREIGEN

Copyright © 2019 by Wilhelm Goldmann Verlag, a division of Penguin

Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © UNO Werbeagentur, München

Translation © 2024 by Rudolf Řežábek

ISBN 978-80-284-0264-8

Obsah

- Prolog

- 1. DEN

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- O tři roky dříve

- 2. DEN

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- O tři roky dříve

- 3. DEN

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- O rok a půl dříve

- 4. DEN

- 32

- 33

- O čtyřicet let dříve

- 34

- 35

- 36

- 37

- 38

- Před devíti měsíci

- 5. DEN

- 39

- 40

- 41

- 42

- 43

- 44

- 45

- 46

- 47

- 48

- 49

- O sedmatřicet let dříve

- 6. DEN

- 50

- 51

- 52

- 53

- 54

- 55

- 56

- 57

- 58

- Před devíti měsíci

- 7. DEN

- 59

- 60

- 61

- 62

- 63

- 64

- 65

- 66

- Před čtyřmi měsíci

- 8. DEN

- 67

- 68

- 69

- 70

- 71

- 72

- 73

- Epilog

- Poděkování

Pro

Traude a Franze,

Wolfganga, Uliho, Jakoba a Teresu

a také pro

Martina, Catharinu, Felixe a Benjamina

Rozený nepřítel je horší než ten, kterého si sami uděláte.

PŘÍSLOVÍ

Prolog

„Pom…oc!“ zaječel muž přes roubík v ústech. Ve staré tovární hale bylo i přes současnou vlnu veder v časných ranních hodinách chladno. Muži naskákala husí kůže na krku a předloktí.

Balancoval na špičkách prstů na dvou prázdných kovových sudech položených na sebe a snažil se, aby nedostal křeč do lýtek. V ústech měl zastrčenou látkovou kouli páchnoucí olejem, kterou pevně zajišťoval kožený řemínek uvázaný kolem hlavy. Spoutané ruce měl zvednuté nad hlavou, dvě želízka visela na závěsu trubky, která vedla podél stropu.

Proč mi to sakra dělají? Byl to starý muž, už napůl slepý, zkroucený pakostnicí, v ústech se mu viklaly všechny zuby a v zadku krvácely hemoroidy.

Proč mě takhle mučí?

Ta zatracená děvka!

Tohle mu nepochybně udělala žena. Nejspíš ta samá, která ho vylákala do téhle staré opuštěné továrny, omráčila a uspala chloroformem. Poté mu přetáhla přes košili ten zpropadený vlněný svetr, vytáhla ho na sudy a pevně připoutala pod červenou plastovou trubkou.

Proč zrovna starej, zplstnatělej pulovr? V tomhle horku? Ta stařena asi nemá všech pět pohromadě.

Z bezvědomí se probral se sžíravou pachutí v ústech, když ho vlastní hmotnost zatlačila do pout a on se nemohl ubránit pocitu, že se mu utrhnou zápěstí. Pořád částečně omámený si teprve nyní všiml, že žena odstraňuje vedle něj lešení. Ta stařena musí být zatraceně silná. Jinak tu nikoho jiného neviděl.

Přesto se skrz hadr pokoušel volat o pomoc. Ale roubík měl tak hluboko v ústech, že zase polykal všechno, co ze sebe vydávil. Na to můžeš zapomenout! Jeho výkřiky zněly přidušeně a slabě. Tady tě nikdo neuslyší.

Okna byla posprejovaná tmavými, časem už vybledlými graffiti, která do haly propouštěla jen málo denního světla. To, co dokázal rozeznat, byla řada kovových sudů, starý vysokozdvižný vozík, dřevěné palety a několik kádí. A celý prostor lemovaly silné i tenké trubky s četnými koleny.

On sám visel uprostřed haly, kde v podlaze zela prohlubeň – dříve to byl nejspíš nějaký odtok. Teď tu všechno pokrývala spousta prachu a špíny. Na vnějším okraji prohlubně byly stále patrné žluté značky pro správné přistavení vysokozdvižného vozíku, stejně jako čerstvé otisky nohou a stopy po tažení. Po tažení jeho těla!

„Pom…oc!“ pokusil se znovu zakřičet.

„Nenamáhejte se.“

Zmlkl. Srdce mu divoce bušilo. Pozorně se zaposlouchal. Zatraceně, nezná odněkud hlas té ženské? Jemný a trochu křehký? Té ženě bylo určitě kolem pětašedesáti nebo ještě víc. Možná dávná milenka, která se chce za něco pomstít?

Nebo šlo o to, co se tenkrát stalo? Ale já jsem se těch žen přece nikdy nedotkl!

A jak ho sem ta stařena sama dopravila?

„Co to…zn…mná?“ vysoukal ze sebe.

Bolely ho paže a ramenní klouby. Vzhlédl na železnou tyč, na které visela pouta. Proč mě k čertu pověsila zrovna sem? Málem se převrhl a spadl ze sudů. To by pak visel jako hovězí půlka na háku.

Pokusil se uklidnit a znovu se zahleděl nad sebe. Když se podíval pozorněji, uvědomil si, že plastová trubka, silná jako paže nad jeho hlavou, se prohýbá směrem dolů. Přímo nad ním se nacházel otvor.

Pomalu se ho zmocňovala panika. Tohle nevypadalo jen na špatný vtip.

Zezadu se k němu blížily kroky, a přestože otočil hlavu, nepoznal, kdo tam stojí.

„Pouze jeden člověk tě může zachránit,“ ozvala se ta žena tiše a klidně.

„Zach.á.it?“ zopakoval.

Kroky se vzdalovaly, halou se ozývalo cvakání podpatků.

„Ano, Maarten Sneijder,“ přisvědčila. „A má na to necelých třináct hodin.“

Železné dveře zaskřípaly a ztěžka zapadly do zámku.

Dvakrát cvakla zástrčka.

V tichu, které ve staré továrně panovalo, se znovu zadíval nahoru. Široký otvor potrubí vypadal jako temná pekelná tlama.

Kdo je k čertu Maarten Sneijder?

1. DEN

Wiesbaden

HESSENSKO

— PÁTEK, 12. KVĚTNA —

1

Dirk van Nistelrooy stál u okna své kanceláře a díval se skrz žaluzie do vnitřní dvorany budovy. Květen byl zatím zatraceně horký a vlhký. Ne tak horký jako loni, ale léto už bylo jasně cítit a s ním i hrozící bouřky.

Van Nistelrooy působil už téměř rok jako prezident Spolkového kriminálního úřadu ve Wiesbadenu, což z něj činilo přímého nástupce Dietricha Hesse. Proto ani teď nevěděl, kam dřív skočit. A právě nyní ho Sneijder požádal o rozhovor.

Van Nistelrooy se podíval na hodinky. Za pět minut osm. Jak znal Sneijdera, určitě přijde pozdě. A nepochybně bude za chvíli zase pryč. Ještě nikdy nevydržel v kanceláři dlouho a dnes tomu nebude jinak, pokud šlo o podmínky jeho nového jmenování v SKÚ. A ty se konečně musely vyjasnit, protože Sneijder byl už několik měsíců zpátky ve službě. Vtom van Nistelrooy už zaslechl vedle bouchnutí dveří a rázné kroky v kanceláři své sekretářky.

Odvrátil se od okna, vzal si z opěradla křesla u psacího stolu sako a vklouzl do něj. V příštím okamžiku se rozletěly dveře.

Sneijder, jako vždy ve značkovém obleku, zavrčel strohé „Goedemorgen“, s bouchnutím za sebou zavřel a přistoupil ke stolu, před kterým se zastavil.

Van Nistelrooy rovněž zůstal stát. Rozhovor se Sneijderem byl vsedě nemyslitelný. Buď jste s ním mluvili v rekordním čase a bez zbytečných řečí, nebo to bylo tak emotivní, že létaly jiskry. Málokdy existovalo něco mezi tím, jakási zlatá střední cesta.

Van Nistelrooy si uvolnil uzel na kravatě. „Dobré jitro.“

„Přemýšlel jsi o mých požadavcích?“

„Ano – a moje odpověď zní ne!“

Sneijderovo obočí se svraštilo do jediné linky. Panebože, jeho lesklá pleš a obličej vypadaly ještě bledší než obvykle a s úzkými černými kotletami táhnoucími se od uší až k bradě vypadal jako v obzvlášť kontrastním dramatickém černobílém filmu. Ten muž zoufale potřeboval dovolenou a odpočinek. Van Nistelrooy však věděl, že jediný způsob, jak Sneijderovi vykouzlit barvu v obličeji, je lovit vrahy a učit mladé, praxí dosud nedotčené kolegy v akademii SKÚ. Při jakékoli jiné práci by bídně zahynul.

„Ne?“ zopakoval Sneijder. Oční víčko mu zacukalo.

„Projednal jsem tvůj návrh s oběma viceprezidenty a všichni jsme dospěli ke vzájemné shodě.“

„Vervloekt, to přece nebyl žádný návrh,“ zavrčel Sneijder.

Van Nistelrooy se zhluboka nadechl. Byl na pokraji toho, aby Sneijdera bez milosti vyhodil z kanceláře, ale vzhledem k jejich dávnému přátelství – i když se tomu nedalo říkat přátelství, ale spíš dlouholeté příměří – se rozhodl jít nejprve diplomatickou cestou. Kromě toho bylo mnoho dlouholetých a zkušených kolegů mrtvých, protože byli před necelým rokem během několika dní zlikvidováni, a on Sneijdera potřeboval. Ale ne za každou cenu, a už vůbec ne za Sneijderových podmínek. Práce v SKÚ nebyla něco jako koncert na přání.

„Máš zpátky svou starou kancelář,“ zdůraznil van Nistelrooy a vyjmenoval na prstech další body. „Dvě místnosti. Je tam i tvoje masážní lehátko a ta masérka – jakže se jmenuje, Akiko? – se také může vrátit. Pro mě za mě si klidně odmontuj kouřový alarm a kuř si tu svou podomácku ubalenou marihuanu, bez které očividně nedokážeš fungovat, vyhoď z kanceláře všechny kytky, pokud ti berou kyslík, který potřebuješ k přemýšlení, a vypij tolik vanilkového čaje, že celé patro bude zavánět jako tropický ostrov…, ale tím moje tolerance končí.“

„Seru na masážní lehátko a čaj!“ ulevil si Sneijder. „O to přece vůbec nejde.“

„Tak o co tedy jde?“

„Potřebujeme tým, který…“

„Odkdy ty pracuješ v týmu?“

„Já nepracuju v týmu, já potřebuju tým!“

„Jasně, teď najednou! A komu budou ti lidé podřízeni? Vedení SKÚ, jako všech ostatních pět tisíc zaměstnanců? Nebo budou odteď pracovat ve Sneijderově univerzu?“

Sneijder se na něj podíval, jako by on, prezident, byl najednou zhulenec.

„Maartene, nemůžeš jen tak ignorovat všechna stávající pravidla!“ pokračoval van Nistelrooy.

„Verdomme!“ Sneijder se opřel rukama o stůl a naklonil se dopředu. Hřbety rukou měl propíchané akupunkturními jehlami, které si během útoku klastrových bolestí hlavy vytahoval z nervových bodů. V poslední době byly tyto záchvaty stále častější. „Odsunuješ mě do kanceláře, zahlcuješ mě každý den novými byrokratickými úkoly a myslíš si, že je všechno v pořádku?“

„Tak to prostě je. Já jsem si ty předpisy nevymyslel.“

„Ano, pořád nové žádosti, protokoly, certifikace a přísnější předpisy na ochranu osobních údajů – z toho by se jeden poblil,“ zvolal Sneijder pohrdavě a smetl ze stolu hromadu papírů. „Kvůli všem těm online formulářům, novým počítačovým programům a dalším kancelářským blbostem už se ani nemůžu dostat ven ze svých čtyř stěn!“

„Časy se mění. Vždycky to tak bylo. Tyhle kancelářské blbosti, jak tomu říkáš, jsou nedílnou součástí fungující demokracie – a od loňských incidentů jsme pod přísnějším drobnohledem než kdykoli předtím. A mrzí mě, jestli se cítíš omezován ve své…,“ prsty naznačil ve vzduchu uvozovky, „… tvůrčí svobodě.“

Sneijderovi zajiskřily oči. „Myslíš si, že je to legrace, viď?“

„Ne, nemyslím!“ zvýšil hlas van Nistelrooy. „Ale nemůžu s tím nic udělat.“

„Zatímco zločinci jsou stále lépe organizovaní, naše byrokratické překážky pořád narůstají. Podívej se na hlášení z několika posledních zásahů.“

Van Nistelrooy gestem ukázal na obrazovku. „Díky, mám jich desítky.“

„Nebyli jsme dost rychlí, protože nás brzdily předpisy. Způsob, jakým postupujeme při vyšetřování, už dávno není optimální. Nájemní vrazi, pašeráci, drogoví dealeři, pasáci a obchodníci se zbraněmi pracují rychleji a sofistikovaněji, ale naše mise se neúnosně protahují. Nemůžeme ani odposlouchávat kancelář, aby nám při tom nedýchal na krk soudce, státní zastupitelství a dozorový orgán. Musíme konečně zase patřičně zrychlit.“

„A jak si to představuješ?“

„Začneme s malým, silným týmem, který má možnost překonávat omezení, aby mohl jednat rychleji.“

„A ten tým sestavíš ty?“

„Kdo jiný?“

„A ty ho budeš mít pod kontrolou, aby se ti daný projekt nevymkl z rukou?“

„Na to se můžeš spolehnout.“

Van Nistelrooy zavrtěl hlavou. „Něco takového ti nemohu dovolit.“

„Proč ne?“

„Ježíši, protože to není legální!“ zaječel van Nistelrooy. „Kdo to povolí? Takovou svobodu nemá ani Spolková zpravodajská služba, vojenská kontrarozvědka nebo Spolkový úřad pro ochranu ústavy. Ale velký Maarten Sneijder si ji samozřejmě nárokuje.“

„Maarten S. Sneijder,“ opravil ho chladně Sneijder.

„Jasně, na to kašli!“ Van Nistelrooy si povzdechl. „Odpověď zní ne! Buď budeš s vlky výt, nebo si najdi jinou práci. Podle mého názoru máš už beztak příliš velkou svobodu.“

„Nedáváš mi jinou možnost.“

Van Nistelrooy mlčel. Upřel pohled na Sneijdera a snažil se přijít na to, co se mu honí hlavou. Nepochybně blufuje.

Sneijder sáhl pod sako, vytáhl služební zbraň, Glock 17, vyndal zásobník, vysunul náboj v hlavni a všechno hodil na van Nistelrooyův stůl.

„Co takhle povýšení na prvního hlavního kriminálního komisaře?“ navrhl van Nistelrooy, přičemž zbraň na stole mu nestála ani za pohled.

Sneijder se tvářil, jako by se přeslechl. „Dobře víš, že nežádám o pět set eur navíc, dvě hodnosti, vlastní auto nebo víc dní dovolené.“ Položil na stůl služební mobil a poté svazek klíčů, elektronickou přístupovou kartu, magnetický klíč od kanceláře a do fólie zatavený průkaz SKÚ s integrovaným čipem.

„Ty to opravdu myslíš vážně?“ znejistěl van Nistelrooy.

Sneijder mlčel.

„A co budeš dělat místo toho?“

„Je dost lidí a organizací, které mě zaměstnají,“ ujistil ho Sneijder. „Moje masážní lehátko si můžeš nechat. Ber to jako dárek. Vzhledem k tomu, že se raději zabýváš předpisy a papírováním, než abys chytal zločince a předcházel vraždám, budeš mít nejspíš čas i na pár hodin relaxace.“

To snad nemyslíš vážně, chlape!

Sneijder na chvíli znehybněl.

No vidíš, pomyslel si van Nistelrooy a užuž se chtěl usmát.

Jenže Sneijder se vzápětí bez pozdravu otočil a opustil kancelář.

2

Sabina Nemezová prošla otočnými dveřmi do vstupní části budovy Spolkového kriminálního úřadu, kývla na vrátného Falconeho a nechala se zkontrolovat celotělovým skenerem. Služební zbraň měla ve skříňce, takže detektor kovů zachytil jen svazek klíčů a mince v kapsách kalhot.

Na stropním monitoru nad ní se přehrávala informační reklama. Pomáháme udržovat vnitřní bezpečnost. Vedle ní visela kamera a informační štít. Tento prostor je monitorovaný kamerami. Recepce působila stejně srdečným dojmem jako u bezpečnostní kontroly u letištní brány, kde bylo právě vydáno varování před teroristickým útokem.

Přestože tu Sabinu všichni znali, předložila občanský průkaz. Nemohla kázat pravidla mladým čekatelům na kriminálního komisaře na akademii a pak je sama nedodržovat. Její modul začínal v půl deváté, ale ještě předtím si musela dojít do kanceláře pro podklady. Alespoň že bude mít po vyučování trochu času, aby vyřídila nějakou dlouho odkládanou byrokracii. Bez nového případu byl momentálně docela klid, ale stres a hektické tempo určitě propuknou, o tom si rozhodně nedělala falešné naděje.

Při čekání na kabinu výtahu zaslechla na recepci zvučné hlasy. Krátce pohlédla na skener. Několik kolegů z bezpečnostní služby budovy stálo se samopaly u vstupní kontroly a hlasitě se bavili. Tlumený smích. A vzápětí pochopila i důvod.

To si snad děláte legraci!

Bezpečnostní kontrolou právě prošla žena v černém jeptišském hábitu. Řádová sestra měla na sobě šaty dlouhé až na zem se širokými rukávy a bílým límcem, lehké střevíce a černý závoj, který jí splýval přes ramena. Její tvář byla ještě ve stínu stropní lampy, ale žena se už blížila k Sabině, protože v doprovodu dvou kolegů z SKÚ také mířila k výtahu. Na ploché hrudi štíhlé urostlé jeptišky visel na řetízku těžký stříbrný kříž a na opasku měla růženec.

Přestože se dveře kabiny s cinknutím otevřely, Sabina zůstala před výtahem stát a ženu pozorovala. Taková návštěva se nekonala každý den. Sabina teď už mohla nahlédnout jeptišce pod pokrývku hlavy. Neznámá byla spíše v letech, tak kolem šedesáti pěti roků nebo ještě starší. Měla tvrdé, hranaté a vrásčité rysy, ale milý a laskavý pohled.

Dveře výtahu se opět zavřely a kabina odjela bez Sabiny.

„Jde se tudy do zasedací místnosti?“ zeptala se jeptiška svých průvodců. V hlase jí zazněl lehký rakouský přízvuk. Zopakovala otázku, ale oba muži zaváhali. Lidé z domácí ochranky nebyli zrovna nejupovídanější a obvykle měli na práci důležitější věci než doprovázet někoho na schůzku.

„Za kým jdete?“ snažila se jí pomoct Sabina. Budova SKÚ byla tak obrovská, že by se v ní dalo bloudit celé dny, a to i s Božím požehnáním.

„Za…“ Jeptiška sklopila oči a podívala se na již zažloutlou a dost pomačkanou vizitku. „… kriminálním komisařem Maartenem Sneijderem.“ Žena kolem sebe šířila jemnou vůni mátového oleje.

„Maarten S. Sneijder,“ opravila ji Sabina. „Teď je hlavním kriminálním komisařem, ale to můžete vynechat. Sneijder tomu nepřikládá žádný význam. Jen nezapomeňte v jeho přítomnosti na to S.“

Oba muži se na sebe krátce podívali, ale zachovali kamennou tvář.

„To je pro něj důležité?“ zeptala se žena.

„Ano,“ povzdechla si Sabina. Brzy to sama zjistí a ona jí to rozhodně nezáviděla. Věděla, že Sneijder je přesvědčený ateista a pro kněze a jeptišky má pochopení asi jako papež pro misionářskou pozici při milování.

Vzápětí se otevřely dveře na schodiště. Vyšel z nich funící muž v tmavém značkovém obleku a dlouhými kroky kráčel k východu. Sneijder!

Sabina na něj ukázala. „Ostatně tady je.“ Všimla si, že jeptiška si Sneijdera se zájmem prohlíží, přičemž její šedé oči získaly zvláštní lesk.

„Nevypadá, že by měl dobrou náladu,“ poznamenala řádová sestra.

„Tu on nemá nikdy.“ Sabina se bezděčně zasmála. Už jen představa tohoto muže v dobré náladě ji vyváděla z míry.

Sneijder prošel kolem nich.

„Odkdy chodíte po schodech?“ nadhodila Sabina.

Sneijder se prudce zastavil. „Doufám, že mi teď nechcete vnucovat rozhovor, Nemezová. Nemám náladu na nezávaznou společenskou konverzaci.“

A měl jste ji vůbec někdy?

Sabina ukázala na jeptišku. „Tato dáma by s vámi ráda mluvila.“

Sneijderův pohled krátce sklouzl po černém hábitu. Nemezová, zavolejte do zoo, máme tu uprchlého tučňáka, vyčetla mu z očí. Pak nasadil svůj pověstný mrtvolný úsměv. „Pozdě, odteď už nejsem ve služebním poměru.“

Sabina pobaveně zvedla obočí. „Jak dlouho už jste na dovolené? To bude hodně přes padesát týdnů…“

„Nemezová! Už nikdy se v mé přítomnosti nesnažte být vtipná,“ přerušil ji a znovu se podíval na jeptišku. „Obraťte se na někoho jiného. Podal jsem výpověď.“ Bez dalších komentářů došel k závoře, prošel turniketem a opustil budovu.

Sabina za ním zírala s otevřenou pusou. Podal výpověď? Sneijder? Po všech těch šlamastykách, kterými si spolu loni prošli, a poté, co po suspendaci dostal zpátky svou původní práci?

Jeptiška ji svými slovy zase vrátila do přítomnosti.

„Ehm… cože?“ odtušila Sabina.

„Říkala jsem, že se brzy zase vrátí.“

Sabina se na jeptišku lítostivě podívala. „Když už se jednou rozhodl, tak se toho bude držet.“

„Jsem si docela jistá, že se mýlíte.“

„To si nemyslím.“

Jeptiška se usmála. „Věřte mi.“

3

Sabina nenuceně seděla v přednáškovém sále akademie na stole a jednu nohu nechala volně viset dolů. Rukávy blůzy si vyhrnula až k loktům a dlouhé hnědé vlasy jí splývaly na ramena.

„Při mém posledním případu, který jsem s kolegyní uzavřela před pár dny, jsme se dostaly do Berlína.“

„Vaše kolegyně byla Tina Martinelliová?“

Sabina přikývla. Všimla si, jak se studenti předklonili nad notebooky a doslova jí visí na rtech. Měla ve zvyku začínat hodinu malou anekdotou. Jako rozcvičku. A protože kandidáti stejně podepsali dohodu o mlčenlivosti, mohla bez obav mluvit o skutečných případech. Takříkajíc vyklopit, co se opravdu stalo.

Sneijderova metoda oproti tomu spočívala v tom, že studenty pravidelně strašlivě buzeroval. Od první minuty. Stejně jich u závěrečných zkoušek projde jen třicet procent a podle jeho názoru ponižování pomáhalo lépe prosívat daný materiál. Sabina a Tina to před lety zažily na vlastní kůži – a ano, byla pravda, že je jeho metoda připravila na skutečný svět a možná jim tam venku dokonce pomohla zvládnout jednu nebo dvě životu nebezpečné situace. Ale Sabina chtěla mladé kolegy formovat svým vlastním stylem. A to znamenalo projevit kolegialitu a být vzorem!

„Ten muž byl soukromý detektiv a měl kancelář na Kurfürstendammu. Vznešená čtvrť, bohatá klientela. Byl podezřelý, že unesl, sexuálně zneužil a možná už i zavraždil mladou ženu. Nebyl ve svém berlínském bytě, tak jsme zkusily jeho detektivní agenturu. Ale když jsme dorazily na Kurfürstendamm, našly jsme jen poštovní schránku.“

Studenti se ještě víc naklonili dopředu.

„Adresa jeho detektivní agentury byla jen poštovní adresa. Později jsme se dozvěděly, že si ji vybral záměrně, aby udělal dojem na klienty a hlavně na své rodiče, kteří jeho práci nikdy neocenili. Ve skutečnosti se jeho skutečná kancelář nacházela v pochybném prostředí na okraji Berlína. Kdybychom měly rychlejší a snadnější přístup k pozemkové knize, nájemním smlouvám a údajům o účtu, dostaly bychom se s novým příkazem k prohlídce do jeho kanceláře rychleji. Právě tam jsme našly odkaz na unesenou ženu.“

„A kde byla?“

„Stopa nás dovedla ke srubu v Braniborském lese. Tam dotyčnou ženu našly – bohužel s hodinovým zpožděním.“

V posluchárně zavládlo ticho, dokud jeden mladý muž konečně nepoložil další otázku. „Proč se angažoval SKÚ, a ne berlínská policie?“

„Podezřelý už v předchozích měsících spáchal vraždy v Detmoldu, Sulingenu, Niedernhausenu, Dietzenbachu, Schwaigu u Norimberka a na Brockenu v pohoří Harz. Všechny tyto případy spolu souvisely. Zítra se o nich podrobně dočtete v tisku. Já…“

Přerušilo ji vyzvánění mobilního telefonu. Sabina užuž chtěla hovor odmítnout, ale pak si uvědomila, že přichází z kanceláře Dirka van Nistelrooye. Snad to nemá nic společného se Sneijderovým propuštěním?

„Promiňte,“ omluvila se úsečně a přijala hovor.

Byl to sám van Nistelrooy. „Nemezová, přijďte hned do hlavní budovy. Druhý suterén, výslechová místnost 2B.“

„Jsem zrovna uprostřed hodiny a…“

„Zní to snad, že mě to zajímá? Potřebujeme vás tady. Je to velmi naléhavé!“

„O co jde?“ zeptala se, ale van Nistelrooy už zavěsil.

O deset minut později opustila areál akademie, přešla ulici a znovu vstoupila do budovy Spolkového kriminálního úřadu. Druhé suterénní patro bylo zcela bez oken, dokonce i bez světlíků, a osvětlovaly ho jen zářivky.

Když vešla do předsíně k výslechové místnosti 2B, narazila na hrstku lidí: kolegy, důstojníky z bezpečnostní služby budovy a techniky, kteří spěšně nastavovali zařízení na ovládacím panelu pro vyhodnocování obrazu a zvuku. A také na Dirka van Nistelrooye.

Asi je to opravdu vážné.

Van Nistelrooy na ni okamžitě zamával. „Jste vyškolená jako specialistka na výslechy a profilování,“ prohlásil stroze. „Chci, abyste vyslechla jednu osobu.“

„Já?“ Ve skutečnosti pracovala v oddělení vražd a specialista na výslechy byl Sneijder. No jistě, ten dnes ráno podal výpověď. „O co jde?“

Světlo stropní lampy se odráželo od van Nistelrooyových brýlí s ocelovými obroučkami, jeho hranaté, povětrnostními vlivy ošlehané rysy a tváře zjizvené akné zůstaly částečně ve stínu. „Nějaká žena se dobrovolně přihlásila a přiznala se k sedmi vraždám.“

Sedm vražd! Sabina pokrčila rameny. „Pak je přece všechno jasné.“

„No to není.“ Van Nistelrooy ustoupil stranou a technici stojící kolem nich zaujali svá místa.

Sabina teď viděla přes jednosměrnou skleněnou tabuli, na jejíž druhé straně bylo zrcadlo. Výslechová místnost byla jasně osvětlená a uprostřed stál stůl se dvěma židlemi. Na jedné seděla jeptiška v černém hábitu, s níž se Sabina předtím seznámila.

„Ta žena se přiznala k sedmi vraždám?“ ujistila se Sabina. „Jak se jmenuje?“

„To netušíme. Ani její otisky prstů nevykázaly žádnou shodu. Zatím víme jen to, že má jizvy na krku a na hřbetu ruky a mluví s bavorským přízvukem.“

„S rakouským,“ opravila ho Sabina. „Mluvila jsem s ní dnes ráno.“ Jelikož sama pocházela z Mnichova, znala rozdíly mezi dialekty.

„Pro mě za mě,“ zabručel van Nistelrooy, „pak aspoň máte dobrý základ pro konverzaci. Zjistěte, o co jde.“

Sabina se podívala na jeptišku, která seděla nehybně na židli, ruce položené na stole, a meditativně hleděla do kouta. Dobrý základ! Kromě Sneijdera byla v SKÚ hrstka dalších vynikajících specialistů na výslechy. Proč chtěl van Nistelrooy mít u toho právě ji? Nevadí, ona ten pravý důvod brzy zjistí.

„Jsme připraveni!“ ozval se technik.

Van Nistelrooy se na ni vyzývavě podíval. Když se však Sabina chystala otevřít dveře a vstoupit do výslechové místnosti, znovu ji zadržel.

„Je tu ještě jedna maličkost, kterou byste měla vědět…“

4

O několik minut později vstoupila Sabina do místnosti a opět zachytila jemnou vůni mátového oleje. Posadila se na volnou židli, rovněž položila ruce na stůl a předklonila se. „Dala byste si sklenku vody?“

Jeptiška zavrtěla hlavou.

„Hrnek čaje? Nebo snad šálek kávy? Máme tady dobrý automat. Pro hosty s příchutí lískových oříšků či mandlí. Nebo snad amaretto, čokoládu, marcipán?“

Jeptiška se usmála. „To je milé, ale děkuji mnohokrát, ne.“ Žena měla dlouhé řasy, úzký nos a plné, vykrojené rty. Tvář jí zdobilo mateřské znaménko. Barvu jeptiščiných vlasů bylo možné jen odhadnout, ale Sabině se zdálo, že pod závojem rozeznává sněhobílé vlasy. Byly zpevněné čelenkou, díky níž zřejmě lépe držely a vypadaly jako čepec.

„Máte právníka?“ zajímala se Sabina.

„Ne.“

„Potřebujete ho? Mohli bychom vám…“

„Není třeba.“

„Dobře.“ Tak tohle by bylo vyřešené. „Jmenuji se Sabina Nemezová,“ představila se. „Jsem policejní analytička případů a forenzní psycholožka u kriminální policie.“

„Forenzní psycholožka?“

„Ano, dalo by se to tak říct. A pracuji v oddělení vražd. Proto jsem tady,“ objasnila Sabina. „Vy jste se přiznala k sedmi vraždám?“

„Ne, to není správné.“

Sabina krátce pohlédla na zrcadlovou stěnu a poté se znovu podívala na jeptišku.

Řádová sestra klepala prsty na stůl. Jak řekl van Nistelrooy, na hřbetech rukou měla ošklivé, zhojené jizvy. Také na horní části krku, který se ztrácel pod límcem jejího úboru, se nacházely jizvy. Dalo se jen hádat, jak jsou velké a hluboké. „Jen jsem se přiznala, že dennodenně po sedm příštích dní spáchám jeden zločin! Zemře sedm lidí.“

„Vaší rukou?“

Žena přikývla.

„Proč byste to dělala?“ nechápala Sabina.

„Máte celkem sedm dní na to, abyste to zjistila,“ odpověděla jeptiška.

„A jak to chcete udělat? Od této chvíle budete zadržena v této výslechové místnosti a právě jste odmítla nejlepší nabídku, kterou jste mohla dostat, totiž kávu se zvláštní příchutí.“

Jeptiška mlčela.

„Můžete mi sdělit podrobnosti?“ naléhala Sabina. „Jména obětí, kde bydlí, nebo důvod vašeho činu?“

„To vám nemohu říct.“

„Ke kterému řádu patříte?“

„To si budete muset zjistit sama.“

„Jak se jmenujete?“

„Zjistěte si to.“

Zatraceně! To si z ní ta žena utahuje? „Takhle se nikam nedostaneme,“ povzdechla si Sabina.

„To je pravda. Patrně vás neinformovali o tom, za jakých podmínek jsem se k vám sama dostavila.“

„Ale ano,“ přisvědčila Sabina, ale van Nistelrooy jí neumožnil, aby si promluvila s kolegy a pořádně se o případu informovala. „Zopakovala byste přesto svá slova ještě jednou kvůli mně?“ požádala.

„Samozřejmě, ale není to můj drahocenný čas, který plyne, nýbrž váš.“ Jeptiška stáhla ruce ze stolu, nechala je zmizet v širokých rukávech svého hábitu a opřela se.

Krucinál! Jestliže si Sabina tohle držení těla správně vyložila, právě přišla o pojítko se svým protějškem. „Takže jste řekla, že byste ráda mluvila s nějakým případovým analytikem. No, já jsem…“

„S hlavním kriminálním komisařem Maartenem Sneijderem,“ přerušila ji jeptiška. „Jen on se ode mě dozví, co chci říct.“

„Dobře, to už vím, ale proč zrovna Sneijder?“ zajímala se Sabina.

„Jinak nikomu nedůvěřuji, ani živáčkovi.“

„Tak to vás musím bohužel zklamat, protože jak jste předtím sama slyšela, není pro takové rozhovory už k dispozici. Musíte se tedy spokojit se mnou. Nebo s nějakou jinou osobou,“ nabídla Sabina.

„Můžete si ušetřit námahu.“ Jeptiška se zhluboka nadechla. „Jak jsem už řekla, promluvím jenom s ním!“

Sabina se na ni dlouze zadívala, a žena před jejím pohledem neuhnula. V očích se jí zračilo velké milosrdenství, ale i odhodlané sebevědomí, které s každou vteřinou sílilo. Sabina přesto tomu pohledu odolala. Jeptiška nakonec přece jen sklopila oči.

To byl důvod, proč van Nistelrooy chtěl na tenhle džob zrovna ji. Protože ji vyškolil Sneijder, spolupracovali a ona ho ze všech kolegů ve Spolkovém kriminálním úřadu znala nejlépe. Ale teď jí to zřejmě nebylo moc platné.

Bylo vlastně načase tento rozhovor ukončit a opustit výslechovou místnost. Jeptiška už nic neřekne, ale Sabina to ještě nechtěla vzdát. „Říkáte, že důvěřujete pouze Sneijderovi?“ zopakovala.

Řádová sestra mlčela, z obličeje se jí nedala vyčíst sebemenší reakce.

„To mě ale trochu udivuje,“ pokračovala Sabina, „protože před hodinou jste ještě ani nevěděla, kdo Sneijder vůbec je. Nevěděla jste, jak vypadá, netušila jste nic o S jeho druhého křestního jména a měla jste v ruce jen jeho starou vizitku.“

Jeptiška pevně stiskla rty.

„Jestliže chcete spáchat sedm vražd, ačkoli jste tady zadržena, potřebujete venku nejméně jednoho komplice, který vám pomáhá. Vy Sneijdera neznáte, a tak předpokládám, že ho zná váš komplic. Pravděpodobně jste Sneijderovu vizitku dostala právě od něho.“ Sabina se zamyslela, a při tom pozorně sledovala každé hnutí v obličeji řádové sestry. Vydala se po správné cestě, protože kořen jeptiščina nosu se pokrčil a cuklo jí víčko.

„Protože vizitka je dost starý a ohmataný exemplář, vycházím dále z toho, že váš komplic zná Sneijdera už delší dobu. A jestliže tvrdíte, že nikomu jinému nedůvěřujete, má váš komplic zřejmě hluboký vhled do spletitých struktur SKÚ.“

Jeptiška pevně stiskla rty a sevřela čelisti.

„Mohu ještě jednou vidět tu navštívenku?“ zeptala se Sabina. „Ráda bych ji nechala vyšetřit na otisky prstů.“

Jeptiška zavrtěla hlavou.

Dobře, pomyslela si Sabina. To jenom potvrzuje mou domněnku! Jiné otisky prstů než od jeptišky už na ní beztak nejsou.

„Asi se považujete za velmi chytrou,“ poznamenala žena.

„Nedáváte mi na vybranou, takže se musím spoléhat na vlastní závěry,“ odtušila Sabina. „Soudě podle vašeho akcentu jste přišla z Rakouska, přičemž je snadná záměna s jihobavorským akcentem… z nějaké německé pohraniční oblasti. Že by Horní Rakousy?“

Jeptiška mlčela.

„Kolik času mám na to, abych zabránila vraždě?“ zeptala se Sabina.

Žádná odpověď.

„Chcete-li během jednoho týdne spáchat sedm vražd, předpokládám, že k první…,“ podívala se na hodinky, „dojde za necelých patnáct hodin, tedy nejpozději krátce před půlnocí, protože zítra už je na řadě druhá oběť, že ano?“ Sabina přimhouřila oči a zamyslela se. Co ještě? „Ze zkušenosti vím, že sérioví pachatelé, kteří následují vlastní instinkt, za normálních okolností začínají ve svém nejbližším okolí a teprve poté poloměr svých zločinů rozšiřují. To tedy znamená, že první zločin se kvůli dnešní časové nouzi odehraje v širším okolí Wiesbadenu.“

Ústní koutek jeptišky sebou krátce cukl. V pohledu se jí zračila skepse, jako by se pokoušela odhalit Sabininy skryté myšlenkové procesy. „Vyškolil vás Sneijder?“ zeptala se.

Sabina na otázku neodpověděla, místo toho se jenom předklonila. „Takže Wiesbaden,“ konstatovala. Jenom hádala, ale ženina reakce jí potvrdila, že se vydala správným směrem.

Žena se náhle rovněž naklonila nad stůl. Z rukávů jí vyklouzly ruce, kterými uchopila stůl po obou stranách. „Zapomeňte na své psychologické triky,“ zašeptala. „Nic neřeknu, můžete předkládat své domněnky, jak dlouho se vám zlíbí. Budu mluvit jen s Maartenem Sneijderem.“

Sabina si ji pozorně prohlížela. Během několika vteřin zaznamenala všechny detaily. Každý informační střípek mohl být důležitý. Jeptiška měla zašpiněné a popraskané nehty. Velmi vtíravý mátový olej sloužil pravděpodobně jedinému účelu – aby překryl jiný zrádný pach. Ale jaký? Sabina nadmula nozdry a zhluboka se nadechla, ale nic dalšího necítila.

Sabina teď odsunula židli stranou a zkoumala ženin úbor. Lem šatů ležel na podlaze. Nebyly vidět ani špičky lehkých střevíců, ale v látce se zachytil prach a vlákna, stejně jako na bocích. Prach nemohl pocházet z její návštěvy Spolkového kriminálního úřadu. Denně se tu uklízelo, takže to tu neustále vonělo abrazivními čistidly.

„Prozradíte mi alespoň, odkud máte ty jizvy na hřbetě rukou?“ Sabina se tak snažila získat další vodítko.

Jeptiška si bezděčně vyhrnula jeden rukáv a podívala se na hřbet ruky. Bylo to stejné gesto, jako by se chtěla podívat na náramkové hodinky. Ale žádné tam nebyly, jen malé tetování na levém zápěstí. „Ne, to neudělám.“ Rychle si stáhla rukáv zpátky přes ruku.

Sabina se snažila nedat najevo překvapení. Řádová sestra s tetováním? Sabina poznala černou růži s rozkvetlým poupětem a trnitým stonkem.

Možná naproti ní nesedí skutečná jeptiška, ale jen starší žena, která si vypůjčila kostým. I když tomu moc nevěřila – neznámá vypadala autenticky, stejně jako její oblečení. V každém případě toho Sabina už věděla dost. Nechtěla dál ztrácet čas, a tak vstala a zamířila ke dveřím.

„To je všechno?“ ozvala se jeptiška.

„Ano.“ Sabina zaklepala, položila ruku na kliku, počkala na cvaknutí a otevřela dveře.

„Vy to vzdáváte?“

„Už jsem toho zjistila dost.“

„Ať už jste podle vás zjistila cokoli,“ zavolala za ní jeptiška. „Je tu ještě něco, co byste měla vědět.“

Sabina se otočila.

„Věříte mi?“ zeptala se řádová sestra.

„Jak můžu věřit někomu, kdo chce spáchat sedm vražd?“

Žena se usmála. „Jděte hlavním vchodem!“

Když se dveře opět zavřely a Sabina stála v předsíni, okamžitě se k ní přihnal van Nistelrooy. „Zbláznila jste se, že tu ženu provokujete a přerušíte rozhovor právě teď, když jsme možná získali první opravdu důležitou stopu? Odteď už neprozradí ani slovo.“

„Možná je ta záhadná stopa s hlavním vchodem jenom falešná stopa.“ Sabina se podívala na jeptišku přes skleněnou stěnu. Žena upřeně zírala do zrcadla. Nejspíš tušila, že ji pozoruje několik lidí. „Vím toho dost.“

„Dobře.“ Van Nistelrooy zvedl ruku. „Jestli dojde jen k jedné jediné vraždě a pak se provalí, že jsme jí mohli zabránit, ale nebyli jsme schopni vyslechnout starou jeptišku, tak jsme skončili!“

Dobrá pověst Spolkového kriminálního úřadu! To bylo to jediné, co ho zajímalo. Ale její hlavní starostí byla záchrana lidského života. „Potřebuju Tinu Martinelliovou a zvláštní vyšetřovací policejní tým.“

„Dostanete všechno, co chcete,“ zafuněl van Nistelrooy a obrátil se ke svým kolegům. „Odveďte tu jeptišku do samostatné cely.“

Urostlý důstojník z domácí ochranky vstal a zamířil ke dveřím.

„Počkejte!“ zarazila ho Sabina. „Necháme ji v této místnosti. Žádný kontakt s vnějším prostředím a nepřetržité zvukové a obrazové monitorování.“

Van Nistelrooy přikývl. „Dobře.“

„Máme tady nějakého slepého kolegu?“ zajímala se Sabina.

„Na co ho potřebujete?“ Van Nistelrooy se nechápavě rozhlédl po přítomných.

Jeden z techniků přikývl. „Na zajištění stop pracuje jedna nevidomá žena, která umí číst Braillovo písmo. Proč?“

„Vezměte jeptišku na technické oddělení, aby jí znovu sejmuli otisky prstů. Nebo cokoli jiného, vymyslete si nějakou záminku. Ale ať ji tam zavede tahle kolegyně. Měla by se k ní dostat co možná nejblíž.“

„Proč?“

„Slepí lidé mají výrazně odlišné smysly. Ta jeptiška se snaží maskovat nějaký pach mátovým olejem a já chci vědět, co to je.“

5

O hodinu později se Sabina v jedné z konferenčních místností v prvním patře budovy Spolkového kriminálního úřadu setkala s hrstkou kolegů z oddělení identifikační služby, datového archivu, IT a forenzního oddělení, kteří jí byli k dispozici v rámci zvláštního vyšetřovacího policejního týmu.

Na její žádost byla mezi nimi i Tina. Jako jediné dvě z ročníku prošly Sneijderovým modulem analýzy případů a forenzní psychologie, od té doby pracovaly společně a staly se z nich blízké přítelkyně, i když na první pohled neměly mnoho společného. Tina pocházela ze Sicílie, měla smolně černé vlasy – na jedné straně dlouhé, na druhé vyholené –, piercing v nose a místo obočí vytetovanou obloukovitou linku. Na krku měla trochu netradiční tetování škorpiona. Každý, kdo Tinu spatřil, si mohl myslet, že se dívá na tajnou překupnici drogové scény. Ve skutečnosti však pracovala ve Spolkovém kriminálním úřadu jako specialistka na případy únosů.

„Hledáme osobu, která už byla zřejmě unesena a v příštích čtrnácti hodinách bude s největší pravděpodobností zavražděna v městské aglomeraci Wiesbadenu,“ začala Sabina poté, co všichni zaujali svá místa. „Neznáme totožnost oběti, nevíme, jak k tomu dojde ani kde se to stane. Ale známe vraha. Sedí o několik pater níž ve výslechové místnosti 2B.“

Místností se rozlehl šum, ale Sabina gestem odmítla všechny nedočkavé otázky.

„Buďte prosím trpěliví – za chvíli to pochopíte.“ Dálkovým ovladačem zatemnila žaluzie, zapnula videoprojektor a promítla na plátno záznam rozhovoru s jeptiškou. Okamžitě se rozhostilo hrobové ticho.

Na rozdělené obrazovce se současně objevil záznam ze tří různých úhlů kamery. Obraz byl ostrý, zvuk dobrý. Bylo vidět každou reakci jeptišky a slyšet každý nádech a zašustění v místnosti.

Po skončení videa Sabina odklopila lamely žaluzií, aby se opět rozjasnilo. Až na jednu kolegyni se všichni ostatní shodli, že ta žena je určitě skutečná jeptiška, která se nesnaží jen vypadat důležitě, ale opravdu plánuje někoho zavraždit. Mimika, gesta, její chování i volba slov naznačovaly, že oznámení o sedmi chystaných vraždách je třeba brát vážně.

„Zatímco tady sedíme, jeptišku dále vyslýchá psycholožka a specialista na výslechy,“ vysvětlila Sabina rychle, než se na ni začnou valit otázky kolegů. „Jakmile se objeví nějaké novinky, okamžitě se to dozvíme, ale zatím neřekla ani slovo.“

„Máme nějaké další záchytné body?“

„Ano, víme ještě něco,“ přisvědčila Sabina. „Naše nevidoucí kolegyně vzala jeptišku na identifikační oddělení a pod vůní mátového oleje odhalila dva pachy. Nepatrné stopy chloroformu a barvy nebo rozpouštědel.“

„Chloroform?“ podivila se Tina. „Ten se přece vypařuje.“

„Nevidomá kolegyně se jeptišky dotkla a zaregistrovala zbytky těchto látek pod jejími nehty.“

„Dobře, takže si myslíš, že jeptiška svou oběť omámila chloroformem? A nejspíš ve…“ Tina bezradně mávla rukou. „… V nějakém specializovaném obchodě s barvami a laky?“

„Nebo ve skladištní hale či továrně na barvy,“ doplnila Sabina. „Na jejím oblečení jsem našla prach a vlákna, což by mohlo poukazovat na prostor, který byl dlouho prázdný.“ Sabina stiskla tlačítko na dálkovém ovladači a promítla na obrazovku velkoformátový statický obraz obličeje jeptišky.

„S touto fotografií,“ pokračovala, „bychom měli porovnat všechny záznamy z dopravních kamer, které se nacházejí v blízkosti hal, sklepů, kůlen nebo skladů.“

„Jehla v kupce sena,“ zabručel kolega.

„Já vím,“ povzdechla si Sabina. „Ale v tuhle chvíli je to jeden ze dvou záchytných bodů, které můžeme sledovat.“

„A jak daleko do minulosti má ten videozáznam sahat?“ zeptala se jedna žena.

Sabina pokrčila rameny. „Nějaké návrhy?“

„Ta jeptiška na té nahrávce nevypadala moc unaveně,“ uvažovala Tina nahlas. „Předpokládám, že nepracovala celou noc, ale užívala si posilujícího spánku.“

„Co tím chceš říct?“ zajímala se Sabina.

„Buď jeptiška unesla svou oběť dnes ráno, nebo už včera večer. Takže bych začala včerejším večerem,“ navrhla Tina.

„Tak dobře,“ souhlasila Sabina. „Zkontrolujeme posledních dvacet hodin.“

„A jaká je ta druhá indicie?“ chtěla vědět kolegyně z identifikačního oddělení.

„Jestli má jeptiška opravdu komplice, pochází nejspíš z Horního Rakouska stejně jako ona a dobře se zná se Sneijderem. Takže nejdřív prověřte všechny kontakty, které Sneijder udržoval v posledních patnácti letech s Horními Rakousy.“

„Všechny?“

„Ano,“ zasípala Sabina. „Přátele, kolegy, známé.“

„To bude asi docela krátký seznam,“ utrousil někdo. Pár lidí se zasmálo.

Ani Sabina se navzdory napětí neubránila úsměvu. Všichni věděli, že Sneijder jako misantropický samotář nemá prakticky žádné přátele – s výjimkou Vincenta, baseta, který s ním žije za Wiesbadenem na kraji lesa v bývalém mlýně. „Ale prověřte také Sneijderovy případy z posledních patnácti let, jestli v nich nejsou nějaké vazby na Horní Rakousko, na nějaké kolegy nebo lidi, které dostal do vězení.“

„Proč se ho na to rovnou nezeptáme?“

„To je právě teď dost obtížné,“ povzdechla si Sabina. Omezila se však jen na toto konstatování. „Ale já se o to postarám.“

Kolegové se už chystali vstát.

„A ještě jedna věc,“ upozornila. „Ať se na tu videokazetu podívá nějaká lingvistka. Možná pozná, z jaké oblasti pochází dialekt té ženy. Třeba se nám tak podaří zjistit její totožnost.“ Podívala se na hodinky. „Sejdeme se tady zase ve čtyři odpoledne.“

Zatímco všichni opouštěli kancelář, vytočila Sneijderovo číslo.

V pozdním odpoledni kolegové jeden po druhém vcházeli do zasedací místnosti. Z jejich vystresovaných a vyčerpaných tváří Sabina pochopila, že téměř nikdo z nich si nedal pauzu na oběd. Proto připravila čerstvou kávu a sušenky, na které se teď všichni lačně vrhli.

„Děkuji vám, že jste přišli včas,“ zahájila Sabina schůzi a zalistovala v dokumentech. „Z druhého suterénu bohužel nemáme žádné novinky. Jeptiška stále mlčí. Co jste zjistili?“

Neztráceli čas a hned si začali vyměňovat poznatky. „Jedna lingvistka se domnívá, že jeptiščin dialekt se dá přiřadit k regionu Braunau am Inn,“ vysvětlil jeden kolega.

Sabina vzhlédla. „Braunau, rodiště…?“

„Ano, přesně tak.“

Ach, jak milé, pomyslela si cynicky.

„Ale zatím se nám nepodařilo identifikovat tu jeptišku. A co víc, v klášterech v této oblasti se neztratila žádná žena.“

Slepá ulička!

„Ptali jsme se také městských půjčoven kostýmů,“ dodala kolegyně. „Kostým jeptišky se nepůjčoval ani neprodával. V posledních měsících sice proběhly tři internetové objednávky, ale neodpovídají ani barvy, ani velikosti. A nebyly zaznamenány žádné zprávy o krádeži takového oděvu z kláštera.“

Dobrá myšlenka. Vždyť se dosud nepodařilo prokázat, že jde o pravou jeptišku. Ale bohužel i to je slepá ulička. Sabina se podívala na lidi z datového archivu. „Co jste zjistili?“

„Podle našich rešerší existují pouze dvě stopy, které spojují Sneijdera s Horními Rakousy. A oba muži sedí už tři roky ve vězení. Poslední návštěvy se uskutečnily před více než pěti týdny.“

A další slepá ulička!

„To jsem si myslela,“ připustila Sabina. „Se Sneijderem jsem mezitím několikrát telefonovala. Jak někteří z vás už pravděpodobně vědí, ukončil dnes ráno svůj služební poměr.“

V konferenční místnosti se ozvalo udivené šuškání – tichá pošta ve Spolkovém kriminálním úřadu nejspíš přece jen nefungovala tak dobře, jak si Sabina myslela. „Ale přesto jsem ho zastihla a poslala mu fotografii naší jeptišky. Zcela náhodně zahlédl tu ženu dnes ráno u výtahu, ale nezná ji. A neudržuje žádné kontakty s Horním Rakouskem, které by nás posunuly dál.“

„Je Sneijder ochoten si s tou ženou promluvit?“ zajímala se Tina.

„Pokusila jsem se o to, ale odmítl. Jednoznačné ne.“ Sabina vrhla poslední pohled s neskrývanou nadějí na kolegy z oddělení IT, protože teď ztělesňovali její poslední šanci na hlášení o dosaženém úspěchu.

„Nenašli jsme tu jeptišku na žádném videu z dopravních kamer.“

„A jak se dnes ráno dostala ke Spolkovému kriminálnímu úřadu?“ nadhodila Sabina.

„Taxíkem. Řidič ji nabral o dvacet minut dříve na okraji lesa, západně od Niedernhausenu. Tam se stopa ztrácí.“

A nepochybně je to falešná stopa, která nás má zmást.

„Jak to vypadá s monitorovacími kamerami na zastávkách a autobusových nádražích?“ naléhala Sabina. Pomalu, ale jistě jí docházely nápady.

„Taky negativní – použili jsme dokonce software na rozeznávání obličejů…“ Technik ztišil hlas. „… bez soudního povolení. K ničemu to ale nebylo.“

Zatraceně!

„Kromě toho naši kolegové rozeslali tu fotografii všem taxikářům v oblasti Wiesbadenu a ukazovali ji na autobusových nádražích a u jízdenkových pokladen na vlakových nádražích. S nulovým výsledkem.“

„Co kamery u bankomatů?“ zmínila Sabina ožehavé téma, protože v tomto případě využívali bezpečnostní mezery v systému pro své účely.

„Pomocí Spolkového trojského koně jsme hacknuli servery provozovatelů bankomatů – samozřejmě také bez povolení.“ Kolega z oddělení IT mávl rukou. „No to je jedno… ani tady jsme neuspěli.“

Fuck!

„Ale to přece jasně svědčí pouze o jediném,“ usoudila Tina. „Že jeptiška, jestliže svou oběť skutečně drží v nějaké prázdné hale, jak předpokládáme, si vybrala místo, kde široko daleko nejsou kamery.“

Sabina povytáhla obočí. „Jasně, pokračuj!“

Tina rozložila na stole velký městský plán Wiesbadenu, kde označila všechna místa, která – třeba jen náznakem – mají něco společného s laky nebo barvami.

Všichni přistoupili blíž a sklonili se nad mapou.

„Jaká místa nepřicházejí v úvahu kvůli monitorovacím kamerám?“ zeptala se Sabina.

Kolega z IT vzal červený fix a podle vylučovacího principu vyškrtl všechna místa, u kterých by jim nějaká kamera mohla poskytnout indicii. Nakonec nezůstalo žádné neoznačené místo.

„Ale tady… lakovna DuPont,“ upozornila Tina.

„To je pravda,“ přitakal počítačový odborník. „Přední stranu továrny sice snímá dopravní kamera, ale postranní části monitorované nejsou.“

„Je už pět let prázdná,“ připomněla kolegyně, která ve Wiesbadenu vyrostla.

Jděte hlavním vchodem! vybavila si Sabina poslední výrok jeptišky. „Určitě je to tahle továrna.“

„Ano, to dává smysl,“ přikývla kolegyně. „Ale odkud má jeptiška všechny tyhle informace, že se může pohybovat městem jako duch?“

„To ještě zjistíme.“

Tina okamžitě sáhla po mobilu a stiskla zkrácenou volbu. „Našli jsme to místo,“ oznámila úsečně. „Během následující půlhodiny potřebujeme mobilní Útvar rychlého nasazení na osvobození rukojmí.“

Sabina na ni kývla. Vtrhnou do té haly v plné polní a zatknou každého, kdo bude vypadat podezřele.

Poté, co Tina domluvila, se jí po tváři rozlil úsměv. „To jsme vyřešili fakt chytře.“

Někteří kolegové jí zatleskali nebo se vzájemně poplácali po zádech. Jen Sabina zůstala skeptická.

Neradujte se předčasně!

„Co se děje?“ nechápala Tina.

„To kdybych věděla,“ zamumlala Sabina. „Nějak mi to všechno připadá moc snadné a hladké.“

„Tomu říkáš snadné?“ opáčila Tina.

Sabina přikývla a podívala se na promítací plátno, na kterém byl stále vidět záběr na jeptišku. „Od téhle klidné, inteligentní a zdánlivě bezúhonné ženy bych čekala větší rafinovanost.“

„Prostě s námi nepočítala,“ odtušila Tina.

Sabina mlčky přikývla.

6

Krátce před půl šestou všichni stáli před hlavním vchodem do lakovny DuPont. Černá Toyota Land Cruiser patřící Spolkovému kriminálnímu úřadu a vozidla sledovacího týmu mobilní zásahové jednotky zablokovaly ulice v okruhu pěti set metrů.

Obloha právě potemněla a na obzoru se stahovala černá dešťová mračna. Během několika příštích hodin se nad Wiesbadenem pravděpodobně strhne letní bouře.

Sabina vystoupila z auta a doslova cítila vlhkost ve staticky nabitém vzduchu. Jedním rychlým pohybem si svázala vlasy do culíku. Na sobě měla džíny, pevné tenisky, černé tričko a neprůstřelnou vestu, na niž si připnula pouzdro na pistoli Glock.

Tina jí vyšla vstříc. Také měla na sobě kevlarovou vestu, ale svůj Sig Sauer nosila v bezpečnostním pouzdře se západkou na opasku. „Jednotka rychlého nasazení je připravena. Velí jí Schönfeld.“

To je dobře. Schönfeld byl jedním z bývalých spolužáků Sabiny a Tiny na akademii. Byl ženatý s Meixnerovou, která byla na akademii ve Sneijderově studijním modulu také s nimi a Gomezem. Sneijder je však všechny tři postupně odepsal a oni po dvou semestrech hodili ručník do ringu. Gomez nastoupil k domácí bezpečnostní službě, ale při vyšetřování jednoho případu ho zavraždili. Meixnerová stále pracovala pro dálniční policii a Schönfeld přešel k jednotce rychlého nasazení, kde byl se svou kondiční mánií a robustním fyzickým vzhledem na dokonalém místě. S Meixnerovou měli malou dcerku, které už teď bylo pět let.

Tina doprovázela Sabinu přes drsný, popraskaný asfalt firemního parkoviště k hlavnímu vchodu do haly. Před rozpadající se zdí rostl půl metru vysoký plevel.

Tovární hala ani sousední dvoupatrová kancelářská budova s rozbitými okny nevypadaly, jako by byly prázdné teprve pět let. Místní firma pravděpodobně zkrachovala už před značnou dobou.

Před roletovými dveřmi se krčili dva příslušníci jednotky rychlého nasazení v šedých uniformách. Do plechové rolety vyvrtali díru a vsunuli do ní kameru. Monitor notebooku jim ukazoval, jak to vypadá uvnitř. Ticho, tma a prázdno.

„Všechno čisté, žádné dráty, žádná bomba. Můžeme jít dovnitř,“ zašeptal jeden z nich.

Schönfeld přešel přes parkoviště, přistoupil k Sabině a Tině a krátce jim kývl na pozdrav. „V zadní části areálu u zadního vchodu je druhý tým. Co…?“ Jeho minivysílačka na ramenní části chrániče zapraskala.

„Všude čisto a klid,“ ozval se z přístroje zkreslený hlas.

„Díky – přepínám a končím.“ Schönfeldovy světlé vlasy byly nyní ostříhané nakrátko. Zeštíhlel a měl hranatější obličej. V očích se mu zračila bohatá zkušenost z mnoha misí. „Co budeme dělat? Půjdeme hlavním vchodem?“

Sabina se zamyslela.

Jděte hlavním vchodem! pořád ještě jí bzučela v hlavě jeptiščina slova. Byl to dobře míněný tip, nebo zákeřná past? Mohla vůbec důvěřovat ženě, která oznámila sedm vražd – i když měla tak dobrotivý pohled? Nebo šlo jen o planý poplach? Velkoryse zinscenované odvedení pozornosti?

„Ne, půjdeme zadním vchodem,“ rozhodla Sabina pro jistotu.

Schönfeld kývl na své kolegy. „Dobře, zůstaňte tady, buďte připraveni a počkejte na mé pokyny k otevření dveří a zajištění haly. My to obejdeme k zadní straně.“

Tina, Sabina a Schönfeld vyrazili a obešli budovu. Vzadu před zamčenými kovovými dveřmi stáli další tři muži z jednotky rychlého nasazení.

Sabina se rychle podívala na notebook, který ukazoval obrázek interiéru zadní části haly. Ani tady nebylo vidět nic podezřelého.

V tu chvíli jim nad hlavami proletěl dron. Schönfeldova vysílačka znovu zapraskala.

„Areál je čistý. Žádná aktivita,“ hlásil kolega z mobilního zásahového vozu.

„Dobře, jdeme dovnitř!“ rozkázal Schönfeld.

Dva z jeho kolegů zvedli beranidlo, dvakrát s ním máchli a napotřetí vyrazili železnou hlavicí kliku a zámek z rámu. Dveře se rozletěly a oni vtrhli do budovy. Třetí kolega a Schönfeld je následovali. Sabina a Tina vytáhly zbraně a také vstoupily vylomenými dveřmi dovnitř.

Muži se okamžitě rozdělili. Sabina slyšela z několika stran hlášení „Čisto!“, ale u vchodu se zastavila a rozhlédla se. Chvíli jí trvalo, než si oči zvykly na tmu. Na rozdíl od ní měli muži z jednotky rychlého nasazení na helmách brýle, které zesilovaly zbytkové světlo. Díky tomu rázně postoupili do haly a bez váhání zkoumali každý výklenek.

Pak Sabina nad sebou uslyšela tlumené žbluňknutí, po kterém strnula. Zvedla zbraň a vzhlédla, ale nic tam nebylo. Nad hlavou měla jen průhlednou, načervenalou trubku z tvrdého plastu silnou jako mužská paže. Vedla do uzavřeného plastového sudu. Ten byl zavěšený u stropu ve výšce asi pěti metrů a určitě měl objem přes tři sta litrů. Co to tam žbluňkalo?

Sabina přimhouřila oči, aby viděla další podrobnosti. Z horní části dveří vedla do sudu volná nylonová nit. Zatlačila botou na dveře o kousek dál a vlákno se natáhlo. V příštím okamžiku se dveře automaticky zavřely a vlákno se opět prohnulo.

Vtom to Sabině došlo. Napnuté nylonové vlákno vyklopilo páku umístěnou mezi sudem a plastovou trubkou a ventil se otevřel.

K čertu! Měli jsme přece jen použít hlavní vchod.

Z otvoru sudu teď do trubky vytékala tekutina. Proto to bublání.

„Všichni sem!“ vykřikla Sabina.

O několik vteřin později už vedle ní stáli Schönfeld, Tina a další kolega. Schönfeld si sundal z helmy brýle pro noční vidění a podíval se na sud. V příštím okamžiku si uvědomil, co se stalo.

Tina zamířila pistolí na trubku. „Kryjte se!“

„Co to děláš?“ zvolala Sabina.

„Ať už jsme uvedli do chodu cokoli, musíme zabránit úniku té kapaliny.“ Tina se už chystala stisknout spoušť.

„Přestaň!“ Schönfeld položil Tině ruku na paži a zatlačil ji dolů. „Nevíme, jestli je ta kapalina vysoce hořlavá.“

„Kurva!“ Tina vztekle zasunula zbraň do pouzdra.

„Ona má pravdu, musíme to zastavit!“ zvýšila hlas Sabina. „Tak tu trubku přeřízneme!“

Sud visel příliš vysoko u stropu, takže nemohli dosáhnout na výpustný ventil, aby znovu přehodili páku. Potřebovali by nejméně třímetrový žebřík.

Schönfeld se rozhlédl. Na stěně vedle vstupních dveří se za sklem nacházel červený vypínač požárního poplachu. Vedle něj byl hasicí přístroj a požární sekera. Schönfeld bez dalších řečí vytáhl sekeru ze zapečetěného ukotvení a doběhl k sudu na stěně, nad kterým vedla trubka.

„Pomozte mi nahoru,“ zvolal.

Sabina mu podepřela ruku a on začal šplhat. Zatímco balancoval na sudu, přehodil sekeru přes hlavu, natáhl se a vrazil ji do plastové trubky, kde se s křupnutím zasekla. Plast se roztříštil, objevila se dlouhá prasklina a z otvoru se vylila tekutina.

Mezitím dorazil i zbytek týmu rychlé zásahové jednotky. Všichni se drželi v bezpečné vzdálenosti.

„Prohledali jste celou továrnu?“ zeptala se Sabina, přičemž nespouštěla oči ze Schönfelda.

„Ano, všechno kromě haly s červenými dveřmi.“

„Červené dveře?“ opáčila Sabina.

Schönfeld mezitím sáhl po rukojeti sekery, aby ji vytáhl ze škvíry.

„Opatrně!“ vykřikla Sabina. „Nevíme, co je to zač.“

Vtom trubka praskla, tekutina vytryskla a proudem se vylila na Schönfelda. Spadl ze sudu na záda a s přidušeným výkřikem zůstal ležet na podlaze. Bezbarvá tekutina se mu zažrala do přilby, ramenních chráničů, horní části paže a hrudního chrániče, na kterém mu okamžitě začaly naskakovat puchýře. Do vzduchu se vznesl páchnoucí oblak páry a Schönfeld s řevem tloukl pažemi kolem sebe.

Tina k němu přiskočila a odtáhla ho za zápěstí stranou. Spolu s dalším kolegou strhla Schönfeldovi z hlavy přilbu a osvobodila ho z uniformy dřív, než mu kyselina stačila proniknout hlouběji do kůže.

Sabina se v příštím okamžiku vzpamatovala z šoku. „Zavolejte záchranku!“ křikla na kolegu. Vzápětí se podívala na Schönfelda.

Toho ošetřovala Tina. Několik metrů od něj se po podlaze roztekla kyselina a začala rozežírat beton. Do vzduchu stoupaly jedovaté výpary.

„Dostaňte Schönfelda ven!“ vykřikla Sabina.

Zatímco kolega telefonoval záchranářům a ostatní vynášeli Schönfelda z haly, Sabina zatajila dech a zírala na trubku.

Schönfeld trubku úplně nezničil, stále z ní unikala asi čtvrtina kapaliny. Ale kam se ztrácela?

Sabina sledovala vedení uvnitř haly. Plastová trubka se jako staromódní potrubní pošta vinula s mírným sklonem podél zdi. Vedla skrz stěnu a mizela nejspíš v další hale. Pod ní se nacházely kovové dveře, z nichž se už loupal nátěr.

Červené dveře.

Sabina opatrně stiskla kliku a zároveň se podívala nahoru. Dveře se otevřely, ale nic dalšího se nestalo. Žádný další mechanismus. Za nimi byla malá, níže položená hala s betonovou podlahou, která se svažovala dolů jako vana. Trubka vedla podél stropu a končila v prohlubni přímo uprostřed místnosti nad nejnižším bodem.

Ach bože!

Visel tam muž, oblečený v kalhotách a svetru, s roubíkem v ústech a s rukama nad hlavou připoutanýma k otvoru trubky. Stál na dvou sudech na sobě a snažil se udržet rovnováhu na špičkách prstů.

Sabina sáhla po vysílačce na ramenní části vesty. „Potřebuju posily ve vedlejší hale. Rychle!“ Ukončila spojení a rozběhla se k muži.

Rychle zavrhla první spontánní myšlenku, že ty dva sudy prostě odkopne. Pak by se muž bezmocně zmítal pověšený na trubce.

„Dostanu vás dolů!“ zavolala na něj, ale pochybovala, že ji slyšel, protože se ze všech sil snažil udržet rovnováhu. Kromě toho byl dost starý a vypadalo to, že není úplně při vědomí.

Z otvoru vytryskl první pramínek tekutiny a polil muži hlavu a ramena. Rázem byl zcela při vědomí a přes roubík vykřikl bolestí.

Sabina se rozhlédla. Široko daleko nebyl žádný žebřík. Také se nedalo vylézt nahoru přes sudy a uvolnit pouta. Pokud Sabina mohla posoudit, byla to masivní pouta.

Zatímco muž řval a snažil se uhnout stranou, aniž by se převrátil, vytáhla zbraň a zamířila na pouta. Má riskovat, že muže střelí do ruky? To není dobrý nápad! Kromě toho by mu to nijak nepomohlo. Natočila zbraň na stranu, zamířila na trubku a vystřelila. Jednou, dvakrát a potřetí. Trubka se roztříštila, tekutina odkapávala na zem a stékala do prohlubně.

To už muž škubal za pouta tak silně, že ztratil oporu a sklouzl ze sudů. Teď se celou vahou držel pout a kopal nohama, zatímco ho kyselina dál rozežírala.

Zatraceně! Sabina v panice zamířila na pouta a vystřelila. Na druhý pokus jedno z nich zasáhla, takže muž teď visel jen za jednu ruku. Páchl spálenou kůží, ohořelou látkou a sežehnutými vlasy. Vlněný svetr mezitím vděčně nasál tekutinu a ta si prožírala cestu mužovým tělem.

Nešťastník žalostně křičel, svíjel se a zoufale se snažil nohama znovu dosáhnout na sudy. Přitom převrhl horní z nich a ten se s rachotem zřítil na podlahu.

Sabina se pokusila znovu vystřelit, ale musela uskočit stranou, protože prázdný sud dopadl na beton vedle ní a odkutálel se pryč.

Teď už z otvoru odkapávala tekutina jen velmi pomalu. Ale i to stačilo. Pohled na zátylek muže byl tak strašný, že se Sabina nedokázala pohnout. To, co zbylo z jeho obličeje, ramen a paží, nevypadalo o nic lépe – stejně jako svetr, který z něj visel v dýmajících cárech.

V očích se jí zaleskly slzy. Odvrátila zrak a její tělo ztuhlo bezmocí a bezvládností. Výpary byly tak žíravé, že se pozvracela – a protože se ve strnulé omámenosti už nemohla ohnout, proud zvratků zasáhl její boty.

Než k ní Tina došla, muž už přestal křičet. Posledních šedesát vteřin Sabině připadalo jako hodina – a ten nebožák to rozhodně vnímal jako děsivou věčnost.

O patnáct minut později seděla Sabina venku, opřená zády o zeď, nohy přitažené k tělu, a strnule zírala na obzor. Temné dešťové mraky konečně dobyly oblohu nad Wiesbadenem a začalo lehce mrholit. Koutkem oka zahlédla, jak suchý asfalt nasává déšť, tmavě se zbarvuje a začíná z něj stoupat pára. Dusno bylo téměř k nevydržení.

V dálce se na parkovišti rozsvítila modrá světla dvou sanitek a několika záchranářských vozů. Lidé pobíhali sem a tam, ve vysílačkách praskalo. Areálem právě projíždělo auto pohřební služby, aby odvezlo mrtvé tělo.

Nový případ začal opravdu skvěle. Pár metrů před ní zemřel muž, ona ztuhla strachy a nedokázala mu pomoct. Na takovou situaci tě nikdo nepřipraví. Věděla také, že tyhle obrazy už nikdy nedokáže dostat z hlavy.

Dej výpověď a jdi na psychoterapii, nabádal ji hlas hluboko uvnitř. Na takovou práci se nehodíš. Drsnější chlapi než ty – například Sneijder – už skončili. To není žádná ostuda.

Nebo by měla pokračovat?

Gomez je mrtvý, Schönfeld zraněný. Před rokem a půl ležela Tina pět hodin na operačním stole s propíchnutou plící a loni jsi ty sama málem zemřela. A to nemluvím o Sneijderovi, který to dosud každý rok nějak odskákal.

Proč to všechno? To přece není nic pro tebe.

Nech toho!

Po tvářích jí stékaly slzy.

Vzápětí uslyšela kroky. Rychle si otřela obličej.

Tina si dřepla se zkříženýma nohama vedle ní ke zdi. „Schönfeld je jen lehce zraněný. Několik ran na tváři a krku, lehké popáleniny na klíční kosti. Horší jsou výpary. Právě si div nevyzvracel duši z těla.“ Pokusila se o úsměv. „Teď náš fešák konečně vypadá jako opravdový chlap.“

Sabina se nesmála. Dál nespouštěla oči z obzoru.

Tina do ní šťouchla loktem. „Hele, co se děje?“

„Co se děje?“ opáčila Sabina cynicky. „Udělala jsem špatné rozhodnutí – to se děje! Akce se nezdařila. Kdybychom šli zepředu, Schönfeldovi by se nic nestalo a mohli jsme toho muže v klidu sundat dolů.“

„Není to první člověk, kterého se nám nepodařilo zachránit. Za ta léta jich zemřelo už tolik.“

Díky, Tino. To je fakt útěcha!

Sabina rozpřáhla paže. „Kdyby kyselina zalila toho muže jedním velkým proudem, byl by během několika vteřin mrtvý. Ale nařídila jsem Schönfeldovi, aby přeřízl trubku, takže kapala pomalu a za strašlivého utrpení ho rozleptala. Tino, zemřel mi tak trýznivě přímo před očima. Křičel a křičel – a kdybych…“

„Jen na kdyby se nikdy nehraje!“ přerušila ji Tina rázně, položila jí ruku na rameno a přitáhla si ji k sobě. „Nevíš, co jsme právě objevili. Na vršku sudu je přilepený časový spínač na baterie, takový, jaký se používá o Vánocích na rozsvícení světelných řetězů.“

Sabina vzhlédla. „No a?“

„Za necelou hodinu by malý rotační motorek začal navíjet nylonové lano a páka by se přehodila. Kyselina by protekla trubkou tak či onak. I kdybychom tu továrnu nenašli nebo ji objevili příliš pozdě.“

Sabina si otřela slzy z tváří. Na rtech cítila slanou chuť. „Za hodinu?“ Podívala se na hodinky.

„Přesně v sedm hodin večer.“

„Ta jeptiška mě přesvědčovala, že mám čas do půlnoci, abych tu vraždu zastavila.“

„No tak to nás nejspíš pěkně vodila za nos.“

A nejen to. Sabina pomalu otočila hlavu na stranu, až jí zapraskaly krční obratle. „Manipulovala se mnou, obratně uplatnila svou indicii a přesně věděla, jak se zachovám – že jí neuvěřím a zvolím raději zadní vchod.“

„Ať se na to díváš z jakékoli strany… ten muž by stejně zemřel.“

Ne, kdybychom šli včas dovnitř předním vchodem – ale ta žena chtěla, aby v každém případě zemřel.

Sabina vstala.

„Co chceš dělat?“

Sabina zaťala pěst. „Znovu si s ní promluvím.“

Zamířila ke svému autu. A pocítila velkou touhu razantně smazat jeptišce z tváře ten její spokojený úsměv.

7

Sabina v budově Spolkového kriminálního úřadu energicky kráčela k výtahu, stále ještě naštvaná sama na sebe. Ani ji nenapadlo odevzdat služební zbraň, ale chtěla hned taková, špinavá a zpocená a v kevlarové vestě vstoupit do výslechové místnosti ve druhém suterénním patře a vychrlit na jeptišku všechny podrobnosti, hlavně jak jejího kolegu poleptala kyselina a jak zemřel ten spoutaný chudák.

Dirk van Nistelrooy ji však před výtahem zadržel. Měl na sobě nový tmavomodrý třídílný oblek, čerstvě vyžehlenou košili a kravatu a místo brýlí s ocelovými obroučkami nyní skrýval oči za zrcadlovými slunečními brýlemi. Šedivé vlasy si pečlivě učesal na pěšinku. V rukou držel tlustou složku. Zřejmě právě z budovy odcházel, protože ho doprovázeli dva bodyguardi. Sabina venku zahlédla jeho černý Mercedes třídy S.

„Kampak?“ zeptal se van Nistelrooy úsečně.

„Do výslechové místnosti,“ odpověděla Sabina stejně stroze.

Svraštil obočí. „Kvůli čemu?“

„Promluvit si s tou jeptiškou. Akce je…“

Dotkl se jí na rameni a ztišil hlas. „Už mě informovali o tom, co se stalo.“

„Dobře, takže víte i to, že…“

„Mlčte!“ přerušil ji příkře. Několik lidí stojících mezi skenerem a turniketem se na ně podívalo.

V tu chvíli se otevřely dveře výtahu. Dva lidé stáli v kabině, upřeně zírali ven a třetí osoba se chystala nastoupit. Ale van Nistelrooy jí zastoupil cestu.

Vrhl zasmušilý pohled do výtahu. „Všichni ven!“ nařídil.

Oba se kolem něj zmateně protáhli. Když byla kabina prázdná, vtiskl jednomu ze svých bodyguardů do ruky desky. „Počkejte tady!“ Postrčil Sabinu do výtahu, stiskl tlačítko, aby se dveře zavřely, a přepínačem zdviž deaktivoval.

„Teď mě pozorně poslouchejte, Nemezová!“ Přitlačil ji ramenem ke zdi, přiblížil se těsně k ní a zvedl ukazováček. „Ve svém současném stavu nedokážete usvědčit ani předškoláka, který ukradl bonbon. Podívejte se na sebe! Jste rozrušená, úplně zmatená a emočně na dně. Kdybyste teď s tou ženou promluvila, hned by věděla, co se stalo. Stačí jediný pohled do vašich očí. Bude nad vámi triumfovat a psychicky vás rozcupuje natolik, že pak nebudete schopna ani řídit dopravu. Rozuměla jste mi?“

K čertu se vším! Van Nistelrooy má pravdu. Už jednou šla do rozhovoru s jeptiškou nepřipravená a zpackala to.

„Před očima mi zemřel muž…,“ hlesla Sabina.

„Já vím! A teď máme jistotu, že zemře dalších šest lidí, jestli ztratíme hlavu.“

„Já na to nemám,“ zamumlala.

Van Nistelrooy ji pustil a zvedl obočí. „Znám vás už od vyšetřování případu Vražedných pohádek. Nezačali jsme tehdy zrovna moc dobře. Od té doby jsem vám nikdy nedal najevo, co si o vás opravdu myslím. Ale vždycky jste na mě udělala velký dojem. Jste jedna z nejlepších.“

Sabina k němu vzhlédla. „To říkáte jen proto, abych i nadále fungovala.“

„Měla byste mě znát líp. Nikdy jsem nikomu nelichotil. Říkám to, protože je to pravda. Sneijder bohužel není k dispozici, ale vyškolil vás. Ze všech kolegů v budově nejlépe znáte jeho i metody, které při vyšetřování používá. A s jeptiškou jste si dosud vůbec nevedla špatně. Prohodila s vámi alespoň pár slov. Zjistěte, proč chce mluvit jenom se Sneijderem a co má za lubem.“ Zhluboka se nadechl. „Pořád ještě chcete ten případ předat?“

„Ano.“

„Žádost se zamítá, Nemezová! Nejdřív se dejte dohromady a pak svolejte příslušníky svého zvláštního vyšetřovacího policejního týmu. Dočasný zákaz dovolené. Příštích sedm dní budou nepřetržitě ve službě, dvacet čtyři hodin denně. Je to jasné?“

Zatraceně, ano! Sabina přikývla.

O dvě hodiny později se všichni zase sešli v konferenční místnosti. Venku se už stmívalo. Okna byla odklopená a do místnosti proudil chladný noční vzduch. Navíc se tu šířila vůně z několika termosek a tuctu šálků silné kávy, takže ve vzduchu bylo dost kofeinu na to, aby všichni zůstali vzhůru až do půlnoci, aniž by si dopřáli jediný doušek.

Sabina se na pracovišti osprchovala, v kanceláři se převlékla do čistého oblečení a horkou vodou ze sebe nejen smyla pot a špínu, ale také se pokusila vymazat z mysli tu hroznou vzpomínku a spláchnout ze sebe smutek a pochybnosti. Van Nistelrooy má pravdu – nesmí dopustit, aby ta jeptiška nad ní triumfovala.

Usrkla kávu, zapila prášek proti bolesti hlavy a podívala se na přítomné. „Děkuji vám, že se vzdáte volného času a uděláte si čas na pokračování vyšetřování.“

Bylo to klišé, protože formálně stejně neměli jinou možnost. Ale Sabina si byla jistá, že její kolegové by si dobrovolně prodloužili službu i bez van Nistelrooyových pokynů, a za to si zasloužili uznání.

„Jak a proč přišel do Wiesbadenu?“ zeptala se Sabina.

Table of Contents

Prolog

1. DEN

1

2

3

4

5

6

7