Přeložila Jaroslava Novotná

ROYAL

Copyright © 2020 by Danielle Steel

All rights reserved including the rights of reproduction in whole
or in part in any form.

Translation © Jaroslava Novotná, 2024

ISBN 978-80-249-5575-9

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

Mým milovaným dětem

Beatie, Trevorovi, Toddovi, Nickovi, Samantě, Victorii, Vanesse,

Maxxovi a Zaře.

Nikdy se nevzdávejte svých snů,

buďte vděčni za to, kým jste

a kým můžete být.

Nespokojujte se s ničím menším, než si zasloužíte.

Nevzdávejte se!! Odvažte se!!

Buďte věrni sami sobě!

A vězte, že vás všechny nesmírně miluji.

Víc, než celé nebe!

S láskou

maminka / d. s.

1

V červnu roku 1943 německé jednotky Luftwaffe již třetím rokem podnikaly letecké útoky na Anglii a bombardovaly velká města i venkovské oblasti. První útok se odehrál sedmého září 1940, kdy bomby zasáhly značnou část Londýna a způsobily obrovské škody, nejprve v oblasti East Endu, poté ve West Endu, Soho, Piccadilly a posléze ve všech londýnských čtvrtích. Značně poškozená byla i předměstí. Třináctého září, šestý den náletů, dopadly bomby na Buckinghamský palác. První puma dopadla na vnitřní čtvercové nádvoří, druhá prorazila skleněnou střechu, další zničila kapli paláce. Král s královnou v té chvíli byli v paláci.

Na seznamu cílů německých bombardérů rychle přibývala další historická místa. Budova parlamentu, Whitehall, Národní galerie, Mramorový oblouk, četné parky, nákupní ulice, obchodní domy, Leicester Square, Sloane Square i Trafalgar Square – tam všude bomby napáchaly škody. V prosinci 1940 byla více či méně poškozena skoro každá významná stavba nebo památka, mnoho budov se zřítilo a bezpočet občanů bylo zraněno, přišlo o domov nebo o život.

Intenzivní nálety trvaly celých osm měsíců až do května 1941. Pak nastalo období „útlumu“, kdy k náletům docházelo sice denně, ale s menší intenzitou než v předchozích měsících. Zkáza a smrt neměly konce. Během uplynulých dvou let se Londýňané všemožně snažili si zvyknout, v noci se schovávali v krytech, pomáhali vyhrabávat zasypané sousedy, hlásili se jako dobrovolná letecká hlídka a pomáhali s odklízením milionů tun trosek při zprůchodňování ulic. V suti často nalézali rozdrcená lidská těla a utrhané údy.

V průběhu prvního roku náletů bylo napadeno osmnáct dalších měst a jejich předměstí a velmi těžké ztráty utrpěly i venkovské oblasti Kent, Sussex a Essex. V dalších letech nálety devastovaly i pobřežní oblasti. Zdálo se, že nikde není bezpečno. Ministerský předseda Winston Churchill a král Frederick s královnou Annou se všemožně snažili povzbuzovat morálku lidu a vyzývali občany země, aby zůstali silní. Anglie byla na kolenou, ale odmítala uznat porážku. Hitlerovým cílem bylo neustálými nálety rozvrátit zemi a poté do ní vtrhnout, to ovšem britská vláda nehodlala dopustit. Situace byla napjatá a škody obrovské, ale anglický lid se odmítal vzdát.

Němci současně sváděli těžké boje i na ruské frontě, což umožnilo Anglii trochu si oddechnout.

Oné noci v létě 1943 se znovu rozezněly uši drásající sirény, tak jako skoro každou noc, a král s královnou a třemi dcerami utekli do soukromého krytu v prostorách Buckinghamského paláce, které dříve obývali správci a hospodyně a jejichž okna byla opevněna ocelovými okenicemi.

Prostory skýtaly pro královskou rodinu dostatek místa: byla tu pohodlná křesla a zdobné židle, elegantní lenoška, na stěnách visely sekery, byla tu zásoba petrolejek a baterek a k dispozici měli i menší zásobu zdravotnických potřeb. Hned vedle se nacházel kryt pro nejbližší personál pečující o královskou rodinu, ve kterém byl dokonce i klavír. V paláci bylo zaměstnáno celkem přes tisíc lidí, a i pro ně bylo místo v dalších krytech. Už by ani nespočítali, kolikrát již museli to krytu utíkat a čekat na znamení, že je vzduch čistý a mohou se vrátit zpět. Když začaly první nálety, dvěma starším princeznám bylo šestnáct a sedmnáct let.

Rodinám se dostalo naléhavého doporučení, aby děti poslaly někam na venkov do bezpečí, nicméně princezny zůstávaly i nadále v Londýně a pokračovaly ve studiu do doby, než dosáhly plnoletosti a mohly se zapojit do válečné pomoci. Když byly nálety příliš intenzivní, královská rodina posílala princezny na hrad Windsor na prázdniny. Princezna Alexandra, teď už dvacetiletá, pomáhala jako řidička nákladního vozu a velmi dobře se vyznala v mechanice, princezna Victoria vypomáhala v nemocnici, kde vykonávala pomocné práce a sestry se tak mohly věnovat těžce raněným. Nejmladší Charlotte bylo čtrnáct, když bombardování začalo, a král s královnou zvažovali, že ji pošlou do Windsoru nebo na zámek Balmoral ve Skotsku, zároveň si ale královna přála, aby s nimi zůstala doma v Londýně, neboť se obávala o její chatrné zdraví. Charlotte byla drobná a křehká dívenka, kterou už od malička trápilo astma. Královna se od ní proto nechtěla odloučit a považovala za lepší mít ji nablízku. Teď už jí bylo sedmnáct, ale rodiče jí nedovolili, aby se zapojila do válečné pomoci tak jako její sestry, ani aby dělala stejné věci, kterým se ony v jejím věku věnovaly. Věčný prach ze zřícených budov a sutě nahromaděné v ulicích jejím plicím neprospívaly a astma se čím dál víc zhoršovalo.

Den po posledním náletu král s královnou znovu probírali Charlottinu situaci. Ačkoliv byla prapravnučkou královny Viktorie a dělilo je několik generací, zdědila Charlotte po přeslavné předchůdkyni drobnou postavu. Nebylo pravděpodobné, že by se Charlotte někdy ocitla na trůně, protože v nástupnické linii byla až třetí po obou starších sestrách. Královská omezení a příkazy lékaře jí jenom ztrpčovaly život. Bylo to živé, nadané děvče, výborně jezdila na koni a chtěla být nějak užitečná v rámci válečné pomoci, i když byla maličká a měla astma, jenže rodiče jí to stále nechtěli dovolit.

Následujícího dne bylo mimořádně prašno. Královna sama podala Charlotte léky a večer si s králem znovu promluvili o tom, co bude s jejich nejmladší dcerou.

„Když ji pošleme na venkov, budeme dobrým příkladem pro ostatní,“ pronesl s bolestí v hlase otec. Královna jen   vrtěla hlavou. Od počátku války uplynuly už čtyři roky a při náletech zahynulo otřesné množství dětí. Rodičům bylo důrazně doporučováno, aby své potomky poslali do bezpečnějších oblastí. Někteří tak učinili, jiní se báli děti poslat pryč nebo nesnesli pomyšlení, že se rodina rozdělí. Cestování za války nebylo jednoduché, pohonné prostředky byly na příděl a rodiče své děti, které poslali pryč, neviděli často i několik let. Rozhodně se nedoporučovalo, aby se děti vracely domů na prázdniny, neboť panovaly obavy, že už je rodiče zpátky nepustí. Ovšem Londýn a další města byly nesporně mnohem nebezpečnější než venkovské oblasti, kde byly děti ubytovány u hodných lidí, kteří jim nabídli své domovy. Někteří hostitelé přijímali i velký počet dětí.

„Když pošleme Charlotte pryč, nevěřím tomu, že bude brát správně léky. Víš, jak je nesnáší. A určitě se bude namáhat, chce vykonávat stejné práce jako sestry,“ strachovala se matka. Charlottina nejstarší sestra a dědička trůnu Alexandra dokonale rozuměla matčiným starostem a připomínala Charlotte, že musí brát ohledy na své zdravotní omezení. Victoria už tak shovívavá nebyla. V mladší sestře vždycky viděla rivalku, a někdy ji dokonce obviňovala, že si astmatické záchvaty vymýšlí, aby se vyhnula zapojení do válečné pomoci, přestože Charlotte naopak toužila pomáhat jako její sestry a jen jí to pořád zakazovali. Mezi oběma dívkami neustále docházelo k rozmíškám. Victoria byla vůči Charlotte nevraživá už od chvíle, kdy se sestra narodila, a zacházela s ní jako s vetřelcem, což rodiče nesli značně nelibě.

„Podle mě jí v Londýně rozhodně nebude lépe. Každou chvíli má záchvat, i když bere léky,“ nedal se otec a jeho žena věděla, že v tomhle má pravdu.

„A kam bychom ji asi tak poslali? Na Balmoralu ji nechci nechávat samotnou, i když s ní bude guvernantka. Je to tam tak opuštěné. A z našich známých mě nenapadá nikdo, kdo přijímá děti, i když jsem si jistá, že existují nějací, o kterých ani nevíme. Až se lidé dozví, že jsme poslali naši nejmladší na venkov, bude to pro ně dobrý příklad, ovšem bylo by pro ni nebezpečné, kdyby se proslechlo, kde přesně pobývá,“ uvažovala královna Anne.

„To se dá zařídit,“ podotkl král a nazítří ráno se o tom zmínil svému osobnímu tajemníkovi Charlesovi Williamsovi. Charles přislíbil, že se diskrétně poptá, kdyby snad královna změnila názor a rozhodla se princeznu přece jen poslat pryč. Přesně pochopil, o co jim jde. Potřeboval najít důvěryhodnou rodinu, která neprozradí princezninu identitu, v některé části Anglie, která není postižena nálety v takové míře jako městečka v okolí Londýna.

Po dvou týdnech Charles krále informoval, že našel důvěryhodnou rodinu vlastnící velké sídlo v hrabství Yorkshire. Starší manželé urozeného rodu, zcela bezúhonní. Doporučili mu ho vlastní příbuzní, když se vyptával na rodinu, která by byla svolná ubytovat mladou dívku za naprosto diskrétních podmínek. Nikomu ovšem neprozradil podrobné informace, o jakou dívku se jedná.

„Je to v klidné části Yorkshiru, Vaše Veličenstvo,“ sdělil uctivě králi, když osaměli, „a jak víte, ve venkovských oblastech nejsou nálety tak časté, ačkoliv i v Yorkshiru už také k několika došlo. Dotyčný pár vlastní velice rozsáhlé panství, které rodině patří už od nadvlády Normanů, a na jejich pozemcích se nachází několik velkých usedlostí.“ Na okamžik zaváhal a pak začal vyprávět o rodině: „Abych pravdu řekl, od konce velké války se potýkají s jistými potížemi. Mají spoustu půdy a málo peněz, přesto se snaží ponechat pozemky nedotčené a neprodávat žádný kus půdy. Z toho, co jsem se doslechl, je jejich dům ve špatném stavu a teď chátrá ještě víc, když všichni mladí muži odešli do války. Rodina udržuje dům sama téměř bez pomoci. Matce bude šedesát, hraběti je už přes sedmdesát a bydlí tam s nimi jejich jediný syn, asi ve věku princezny Charlotte. Za pár měsíců, až mu bude osmnáct, má narukovat. Hned na začátku války u sebe hrabě s hraběnkou ubytovali dívku z chudé londýnské rodiny, aby splnili svou vlasteneckou povinnost. Věřím, že se ochotně ujmou i princezny Charlotte a že u nich najde bezpečný přístav. Myslím…“ zaváhal a král pochopil. „Možná by jim přišel vhod nějaký příspěvek na chod panství.“

„Zajisté,“ přitakal král.

„Dle mého názoru by tam princezna určitě byla ve větším bezpečí,“ dodal Charles, „a pořídíme-li jí od ministerstva vnitra dokumenty na jiné jméno, nikdo, kromě hraběte a hraběnky, nebude její skutečnou identitu znát. Přejete si, abych se na ně obrátil, pane?“

„Napřed si musím promluvit s manželkou,“ řekl tiše král a tajemník přikývl. Věděl, že královna ji jen velmi nerada pošle pryč, a sama princezna Charlotte se tomu také bude velice bránit. Chtěla zůstat s rodinou v Buckinghamském paláci a doufala, že přesvědčí rodiče, aby jí dovolili zapojit se do válečné pomoci, až za rok dovrší osmnáct let.

„Možná, kdyby si do Yorkshiru mohla vzít některého z koní, bylo by to pro ni snazší.“ Princezna Charlotte byla přímo blázen do koní a výborně jezdila, přestože měla astma a byla drobné postavy. Věčně se potulovala kolem stájí a dokázala zvládnout lecjakého koně, i toho nejdivočejšího.

„To by mohlo pomoci,“ přitakal král, i když samozřejmě věděl, že Charlotte použije veškeré možné argumenty, aby nemusela odjet. Chtěla zůstat v Londýně a doufala, že po dosažení plnoletosti bude smět přispět svým dílem jako válečná dobrovolnice stejně jako sestry. Ale i kdyby ji měli poslat pryč jen na necelý rok, než jí bude osmnáct, přece jen by měl o starost méně. Londýn byl pro ni zkrátka příliš nebezpečný – ostatně nejen pro ni – to neustálé bombardování, a ještě k tomu princeznino chatrné zdraví. Obě starší dcery vykonávaly užitečnou práci, což byl oprávněný důvod pro to, aby tu zůstaly. Navíc rozhodně nebyly tak choulostivé jako Charlotte.

Večer celý plán předestřel královně. Měla skoro tolik námitek, jako by čekal od Charlotte samé. Královna Anne opravdu nechtěla dceru poslat pryč a nevidět ji třeba celý příští rok, což bylo, jak oba věděli, víc než pravděpodobné. Nemohli jí zaručit zvláštní zacházení, protože pak by lidé v jejím okolí mohli vytušit její skutečnou identitu, a to by pro ni nebylo bezpečné. Museli by se tam k ní chovat jako ke všem ostatním, jako ke každému mladému člověku, kterého z Londýna přijali. Královně se nezamlouvalo ani to, že případný hostitel má syna zhruba stejného věku jako Charlotte, jen o necelý rok staršího. Považovala to za nevhodné, a i tento fakt použila jako argument.

„Nebuď směšná, drahá,“ usmál se na ni manžel. „Jsem si jist, že on teď nemyslí na nic jiného, než že za pár měsíců narukuje. Chlapci jeho věku jsou žádostiví jít do války a děvčata je nezajímají. O tohle se nemusíš strachovat, dokud válka neskončí. Charles Williams říkal, že je to vynikající, naprosto úctyhodná rodina a že ten chlapec je velmi milý.“ Oba také věděli, že jejich dcera se daleko víc zajímá o své koně než o muže. To spíš její sestra, princezna Victoria, ráda flirtovala a otec byl rozhodnut provdat ji hned, jak válka skončí a muži se vrátí domů. Potřebovala manžela, který by ji usměrňoval, a děti, které by ji zaměstnaly. Victoria koukala po mužích už od doby, kdy dosáhla šestnácti let, a král si dělal obavy, s kým by se mohla dcera zaplést v práci, když dobrovolničila v nemocnici, ale věděl, že s tím nemůže nic dělat. Všichni měli své úkoly a královna na ni bedlivě dohlížela. Na druhé straně princezna Alexandra nikdy rodičům nezavdala důvod ke starostem. Byla seriózní a zodpovědná, nikdy nezapomínala na povinnosti, které ji čekaly jakožto budoucí královnu. Byla to vážná mladá žena podobající se spíše otci. Vždycky mu vrtalo hlavou, jak je možné, že každá ze tří dcer je tak jiná.

Následujícího dne si Charlotte vyšla za doprovodu guvernantky na procházku kousek za brány paláce a okamžitě po návratu domů ji postihl astmatický záchvat. Bez odmlouvání užila své léky, protože záchvat byl opravdu těžký. Toho večera jí rodiče oznámili svůj záměr poslat ji na venkov k hraběti a hraběnce z Ainsleighu na sever od Yorkshiru. Jejich rodové jméno bylo Hemmingsovi. Charlotte ta představa vyděsila. Měla světle plavé vlasy, porcelánově bílou pleť a veliké modré oči, které doširoka otevřela, když uslyšela, jaké s ní rodiče mají plány.

„Ale proč, papá? Za co mě chcete trestat? Za pár měsíců můžu dělat stejnou práci jako sestry. Proč mě od sebe vyháníte?“

„Nikdo tě nechce nikam ,vyhnat‘, Charlotte, ale bude to ještě pěknou chvíli trvat, než ti bude osmnáct. Skoro celý rok. Takže by bylo dobré, kdybys až do svých narozenin pobývala v Yorkshiru v klidu a bezpečí. Nabereš tam sílu, a když se ti na venkově zlepší astma, můžeme si po tvých osmnáctinách promluvit o tom, jestli by ses mohla vrátit domů a zapojit se mezi válečné dobrovolníky jako tvé sestry. S matkou i tvým lékařem jsme stejného názoru, že londýnský vzduch ti neprospívá. Každou chvíli se zřítí nějaká budova a všude je tolik prachu. Jsi ještě mladá, Charlotte. Kdyby nebyla válka, stejně bys nejméně do osmnácti chodila do školy. Pořád se musíš učit.“

Charlotte zarputile zvedla bradu připravena svést s rodiči bitvu. „Královně Viktorii bylo osmnáct, když nastoupila na trůn,“ namítla, ovšem tenhle argument její otec neakceptoval.

„Ale nebylo jí sedmnáct, nebyla válka a Luftwaffe nebombardovala Anglii. Tohle je mnohem složitější situace a v Londýně všem hrozí nebezpečí, a tobě především.“ Otec věděl, jak Charlotte fascinuje život její praprababičky, královny Viktorie, vládnoucí o století dříve. Možná i proto, že lidé Charlotte často s královnou srovnávali, neboť stejně jako ona byla maličká, ale měla i ušlechtilou povahu a kurážného ducha. Charlotte věděla, že jako třetí v pořadí v nástupnické linii má pramalou šanci stát se královnou, ale ke své praprababičce chovala nesmírný obdiv a považovala ji za svůj životní vzor.

Do konce týdne král s královnou dospěli k rozhodnutí, a to i přes důrazné Charlottiny námitky. Pramálo ji utěšilo, že si s sebou může vzít oblíbeného koně. A jako na důkaz oprávněnosti plánů jejích rodičů došlo k dalšímu rozsáhlému náletu, kdy bomby zasáhly centrum města, což jen posílilo jejich odhodlání poslat Charlotte pryč.

Král se obrátil na ministerstvo vnitra a požádal o dokumenty potřebné k ochraně Charlottiny identity. Hrabě s hraběnkou věděli, kdo Charlotte je, a slíbili, že nikomu princezninu totožnost neprozradí. Podle nových dokumentů teď bude používat jméno Charlotte Whiteová, nikoliv Windsorová, což jí zaručí anonymitu.

Večer před princezniným odjezdem král a královna seznámili s celým plánem obě Charlottiny sestry a chvíli mlčky a se slzami v očích poseděli v rodinném kruhu. Všichni se to snažili nést statečně. Princezna Alexandra sestru objala a utěšovala ji, zatímco Victoria se potměšile usmívala, šťastná, že se mladší sestry na rok zbaví.

„Doufám, že se k tobě nebudou chovat jako k Popelce a nebudeš muset vymetat kamna. Nejspíš přišli o všechno služebnictvo jako všichni. Dokážeš vůbec udržet tajemství a neprozradit, kdo jsi?“ popichovala ji Victoria zlomyslně.

„Bude muset,“ odpověděl otec za Charlotte. „Kdyby ostatní věděli, kdo je, nebylo by to pro ni bezpečné. Na veřejnosti ohlásíme, že jsme ji poslali na venkov, tak jako to se svými dětmi dělá mnoho rodin, ale nikdo se nedozví, kam odjela. Její pravou identitu bude znát jen hrabě a hraběnka a nikdo jiný ji nesmí odhalit.“

„Než se naděješ, budeš zase zpátky,“ utěšovala ji starší sestra a večer Charlotte přinesla ze svého pokoje pár vlastních oblíbených svetrů, aby si je vzala s sebou, a několik knih. Pak si ze zápěstí sňala malý zlatý náramek se srdíčkem a navlékla ho dívce na ruku. „Hrozně se mi po tobě bude stýskat,“ pronesla Alexandra procítěně. Už ode dne, kdy se Charlotte narodila, cítila, že ji musí chránit. Victoria byla vždycky trochu potížistka, ale Charlotte se uměla radovat ze života a Alexandra měla ušlechtilou duši a byla silnější, než se na první pohled jevila. To byly důležité vlastnosti, neboť až skončí otcovo kralování, stane se panovnicí ona. Victoria byla žárlivá a často záviděla starší i mladší sestře. Cítila, jak silné pouto je spojuje a to ji popuzovalo.

Alexandra měla tmavé vlasy, zatímco Charlotte světle plavé. Victoria byla rudovláska a všechny tři měly jemné aristokratické rysy typické pro jejich rodovou linii. Starší sestry i rodiče byli o hodně vyšší než Charlotte. Tak jako praprababička, královna Viktorie, Charlotte měřila sto padesát centimetrů, ale měla dokonale souměrnou postavu. Byla maličká a přitom nesmírně půvabná.

Následujícího dopoledne se rodina shromáždila v královnině soukromém salonu, aby se s Charlotte rozloučila. Králův tajemník Charles Williams a Charlottina stará guvernantka Felicity byli pověřeni, aby dělali princezně doprovod. Na oba se dalo spolehnout, že zachovají tajemství princeznina původu po dalších deset či jedenáct měsíců. Měli před sebou téměř pětihodinovou cestu za hrabětem a hraběnkou do jejich sídla. Aby neupoutali pozornost, jeli v soukromém voze Charlese Williamse, jenž vlastnil běžný automobil značky Austin. Když Charlotte usedala na zadní sedadlo, na tvářích se jí zaleskly slzy. Za okamžik projeli nepozorovaně branou paláce a Charlotte se oddala úvahám, kdy zase spatří svůj domov.

Měla neblahý pocit, že už se domů nikdy nevrátí. Stejně se ale cítili i všichni ti, kdo v Londýně zůstávali. Žili ze dne na den, snášeli celonoční bombardování a přicházeli o své domovy i o své milované.

„Je to jen na rok,“ šeptala si, aby se uklidnila, když projížděli kolem čerstvých trosek zřícených budov na cestě ven z města. Měla s sebou svoje léky, ale i tak nechala okénko vytažené, aby je nemusela použít. Jenomže ať už z přemíry emocí, že musí opustit rodinu, nebo kvůli prachu zvenčí, cítila na hrudi tíhu, že sotva mohla dýchat. Zavřela oči, myslela na rodiče a sestry a přemáhala pláč.

Na dlouhé cestě z Londýna do Yorkshiru si Charlotte občas zdřímla. Felicity, její stará guvernantka, s sebou vzala piknikový košík, aby měli po cestě co jíst. Vojenská rozvědka Charlese Williamse upozornila, že není nejlepší nápad zastavovat se po cestě v hostinci nebo restauraci, protože by někdo Její královskou Výsost mohl poznat a mohlo by se tak prozradit, kam má namířeno. Později královská rodina vydá oznámení, že princeznu poslali na delší dobu na venkov, aby ji ochránili před nálety, až do dalších narozenin. Ministerstvo vnitra i tajná služba MI5 veškeré informace o princeznině pobytu v Yorkshiru pečlivě utajovaly, kromě jiného i proto, aby se nedostaly do německých rukou. Kdyby princezna padla do zajetí Němců, nebo co hůř, kdyby ji zabili, byla by to velká rána nejen pro královskou rodinu, ale celkově pro morálku britského lidu.

Charlotte pojedla sendviče s řeřichou a okurkou, které jí kuchař připravil na cestu, a pár koleček salámu, což byla v té době veliká vzácnost, dokonce i na královském stole. Cestou také několikrát usnula, když ji přestalo bavit pozorovat ubíhající krajinu.

Konečně se ocitli mezi zvlněnými pahorky hrabství Yorkshire. Bylo teplo a slunečno. Charlotte pozorovala pasoucí se krávy, koně a ovce a zkoušela si představit, jaký asi bude život na venkově. Jejího koně už před třemi dny odvezl na panství pomocník královského podkoního s mladým stájníkem a po návratu hlásili, že si Faraon, bujný plnokrevník, na kterém Charlotte ráda jezdila, na svůj nový domov rychle zvykl. Zjevně se mu zamlouvaly místní rozlehlé pastviny. Stáje na panství hraběte z Ainsleighu obhospodařoval jediný velice starý muž, jenž už byl na penzi, a čtrnáctiletý chlapec starající se o konírnu přináležející k zámečku Ainsleigh Hall, kde hrabě sídlil. V konírně zůstalo jen několik málo koní – jeden lovecký, na kterém jezdil mladý Hemmings, a ještě pár starších. Hrabě s hraběnkou už nejezdili. Stařičký štolba vyprávěl, že hrabě se kdysi vyžíval především v honech, to ale s vypuknutím války skončilo, a hraběnka před deseti lety z koně nešťastně spadla, utrpěla těžkou zlomeninu nohy a od té doby nejezdila. Charlotte si vzpomněla, že Charles se zmiňoval, že Hemmingsovi nejsou mladí. Narození syna Henryho pro ně bylo nečekaným překvapením, neboť hraběnce v té tobě bylo devětačtyřicet. Nyní jí bylo už šedesát sedm let a hrabě překročil sedmdesátku.

Charles se zmiňoval, že chlapec je láskou jejich života a že se manželé děsí toho, až bude muset za pár měsíců do války. Narukoval k pěchotě a čekal na povolávací rozkaz. Ten obdrží v osmnácti, což nebude za příliš dlouho. Do Vánoc bude pryč, Hemmingsovi zůstanou sami a společnost jim budou dělat jen jejich hosté, dvě mladičké dívky.

O té dívce, která u nich bydlela už dva roky, Charlotte skoro nic nevěděla, jenom že je z londýnského East Endu a krátce poté, co opustila Londýn, oba její rodiče zahynuli při náletu. Teď z ní byl sirotek, tak jako z mnoha dalších britských dětí. Byla stejně stará jako Charlotte, což by mohlo být dobré, pokud si budou rozumět, a Charlotte neviděla důvod, proč by spolu neměly vycházet.

Charlotte nikdy nechodila do opravdové školy a měla domácí učitele. Někdy to byla otrava, zvláště když sestry už byly velké a ona musela chodit sama na lekce s francouzskou guvernantkou, která ji učila francouzštinu, kreslení a tanec. Jeden profesor z Eton College ji vyučoval dějepis a základy matematiky, na literaturu měla profesora z Cambridge, který ji učil vše o britských spisovatelích a básnících. Doufala, že v Yorkshiru už nebude muset ve studiu pokračovat, i když otci slíbila, že přečte všechny knihy, které bude mít k dispozici, i ty o dějinách parlamentu, které jí dal na cestu. Přál si, aby se všechny dcery jaksepatří obeznámily s historií britské vlády. Bral to jako jejich povinnost.

Charlotte ovšem mnohem raději jezdila na koni a učení jí vůbec nescházelo. Byla odvážná a zkušená jezdkyně a mnohokrát se připojila k otci při královských honech, kterých se účastnil ještě před válkou. Sestry už tak dobrodružnou povahu neměly. Charlotte se těšila, že tady na venkově bude jezdit obkročmo v normálním sedle jako muži a ne s dámským sedlem, protože tu nebude nikdo, kdo by jí v tom mohl bránit nebo protestovat, že je to nevhodné. Vždycky, když to zkoušela ve Windsoru, ať už na svém, nebo na některém z otcových koní, hned ji napomínali. Ani v královské jízdárně tak nesměla jezdit, ale občas se jí podařilo vyjet si na královských pozemcích, jenže když to rodiče zjistili, dostala vyhubováno a nakázali jí, že musí jezdit v dámském sedle tak jako matka a sestry.

Královna Anne byla také zkušená jezdkyně, i když ne tak zapálená jako její nejmladší dcera, a spokojila se s jízdou v dámském sedle po parku. Král s královnou si často vyjeli společně, kdežto Charlotte nejraději vyrážela hned ráno s některým z podkoních, aby nikdo neviděl, že jezdí jako splašená a žene svého hřebce až na hranice sil. Plánovala si, jak bude v Yorkshiru jezdit, a doufala, že ji hrabě s hraběnkou nepošlou do školy, pokud pro ni neseženou učitele, v což upřímně doufala. Jestlipak její mladá vrstevnice také tak ráda jezdí na koni, napadlo ji, a jestli vůbec umí jezdit. Pokud ne, možná by ji to mohla naučit.

Do Ainsleigh Hall dorazili ve chvíli, kdy Hemmingsovi dojídali oběd. Hrabě s hraběnkou a se synem Henrym vyšli před zámek, aby je pozdravili a představili se. Charlotte byla představena jako „Charlotte Whiteová“. Lucy Walshová, ta dívka z Londýna, se při představování držela vzadu a zprvu se ostýchala na Charlotte promluvit. Zpovzdálí ji sledovala a důkladně si prohlížela její jednoduché tmavomodré šaty pod pláštěm perfektního střihu a lodičky s vysokými podpatky. Na hlavě měla Charlotte elegantní klobouček z tmavomodrého sametu, pod ním vlasy sčesané do volného uzlu na šíji, na rukou rukavičky. Moc jí to slušelo a vypadala velmi módně. Zdvořile se přivítala s Hemmingsovými i s Lucy a poděkovala, že ji přijali a může u nich bydlet. Henry na ni fascinovaně zíral a neřekl ani slovo. Ještě nikdy neviděl dívku, jako byla ona, a v Londýně byl naposledy jako malý chlapec. Rodiče dávali přednost životu na venkově a on ještě nebyl dost starý, aby mohl chodit do společnosti, a teď ani nebude mít příležitost, když musí na vojnu. Všechno, co k jeho postavení a titulu patřilo, bude nyní muset počkat, než válka skončí. Jeho přátelé na tom nebyli jinak. Překvapilo ho, jak je Charlotte maličká, vzhledem k jejímu koni, kterého viděl ve stáji. Zajímalo ho, jak taková droboučká křehotinka může jezdit na tak velikém a bujném oři. Pak všichni zamířili do domu. Charlotte s úsměvem pohlédla na Lucy, ale Henryho přímo neoslovila. Nebyla zvyklá hovořit s chlapci. Hrabě působil jako veselý chlapík a srdečně ji přivítal. Vypadal starší, než kolik mu bylo, a hraběnka kráčející vedle něj trošku kulhala po někdejším pádu z koně. Měla laskavou tvář a sněhobílé vlasy a Charlotte připadala opravdu stará, když ji srovnávala s vlastní matkou, která byla o hodně mladší. Napadlo ji, že Hemmingsovi vypadají spíš jako Henryho prarodiče než rodiče.

„Máme velikou radost, že budete u nás, Vaše královská Výsosti,“ zašeptala hraběnka tak, aby ji nikdo neslyšel, zatímco Charles Williams si vzal na starost zavazadla a chlapec z nedaleké farmy, který tu byl na výpomoc, je odnášel nahoru. V kuchyni bylo pro Felicity a Charlese připraveno něco k snědku, než se vydají na cestu zpátky. Charlotte prohlásila, že se najedla po cestě, už se nemohla dočkat, až si zajezdí na Faraonovi, když je venku tak příjemně. Guvernantka a královnin tajemník jí připravili pokoj, a když bylo vše hotovo, vydali se na zpáteční cestu do Londýna.

„Máte velice pěkného koně,“ oslovil Charlotte Henry, když vcházeli do domu, a ona mu se sklopenýma očima poděkovala. Jeho rodiče si hned povšimli Charlottiných vybraných způsobů. Princezna každým coulem, říkali si, i když věděli, že ji nesmí takto oslovovat, aby nikoho neupozornili na její titul. Ani jejich syn netušil, kým Charlotte ve skutečnosti je, a považoval ji za dceru nějaké londýnské aristokratické rodiny, zřejmě známých rodičů, kteří si přáli dostat své dítě do Yorkshiru do většího bezpečí. Lucy se na ni ani neodvažovala promluvit, uctivě následovala Hemmingsovy s Charlotte do domu a pak hned zmizela do kuchyně, kde se cítila bezpečněji. Henrymu nestála za pozornost, neboť ten byl zcela uchvácen nově příchozí, jež mu připadala na svůj věk velice vyspělá. Společně se odebrali na čaj do knihovny, kde je poté Henry zanechal, aby odjel na koni na jednu usedlost pomáhat s opravou plotu, protože už nezbyl nikdo, kdo by to udělal, jak prohlásil. Vykládal, že často jezdí vypomáhat po okolních usedlostech, aby se nějak zaměstnal, a že ho taková práce velice baví.

„Bohužel se nám nedostává pracovních sil, i tady v domě chybí personál,“ omluvně vysvětlovala hraběnka. „Od minulé války už to nikdy nebylo jako předtím, a obávám se, že tentokrát to pro panství, jako je naše, bude znamenat konec. Tenkrát po válce mnoho mladých lidí zůstalo ve městech a už se nevrátili. Bojím se, že to bude stejné, až skončí i tato válka, možná ještě horší. Ženy teď musí pracovat v továrnách místo mužů, i mladé dívky opouštějí statky a odcházejí do velkých měst. Lucy je pro nás velkou pomocí. Bez ní bychom byli ztraceni. Doufáme, že u nás zůstane, protože v Londýně už nikoho nemá. Je to neštěstí, tahle doba. Přišla o rodiče, když se při náletu zřítil jejich činžák. Ještě štěstí, že zrovna byla u nás.“ Charlotte s lítostí přikyvovala, a i když Lucy neznala, litovala ji. Lucy působila jako velmi obyčejná, plachá dívka a Charlotte doufala, že by mohly být kamarádky, vždyť byly stejně staré.

Po čaji ji hraběnka zavedla nahoru do její ložnice a Charlotte byla na okamžik v šoku.

„Původně jsem vám chtěla přidělit jeden z hostinských pokojů, Vaše královská Výsosti,“ vysvětlovala hraběnka potichu, „ale nechceme, aby někdo zjistil, jaké je vaše postavení. Vaše matka mě o to přímo požádala v dopise, takže jsme vás ubytovali vedle Lucy.“ Byl to jeden z pokojíků pro služebnictvo v nejvyšším patře, odkud byl výhled na kopce, lesy a jezero patřící k panství. Do pokojíku se sotva vešla postel, truhla a psací stolek se židlí. Před válkou ho užívala jedna ze služebných. Teď už jim ze sloužících zbyly jen dvě ženy, které měly komůrky na konci chodby, o nic lepší, než byla Charlottina ložnice. Jelikož v rodném paláci do prostor pro služebnictvo nikdy nezavítala, neměla Charlotte žádné srovnání. Teď se ocitla v malé, ponuré místnůstce, neosobní a bez jakékoliv výzdoby. Cestou do schodů si všimla, že dům by potřeboval vymalovat, závěsy byly vybledlé od slunce a koberce místy úplně prodřené. Nábytek měli pěkný, ale celý dům byl temný a profukovalo v něm. V letních měsících tu mohl být příjemný chládek, ovšem v zimě museli mrznout, jelikož se topilo jen v krbech dole v přízemí. Na takové bydlení Charlotte každopádně nebyla zvyklá, a když se vrátila dolů rozloučit se s Felicity a Charlesem, ještě stále se tvářila vyděšeně. Odjížděli hned po jídle, aby se do Londýna dostali ještě před setměním, a proto spěchali. Charlotte oběma podala ruku a poděkovala za doprovod. Charles se včas zarazil, aby se neuklonil, ovšem Felicity se neudržela a udělala pukrle, ale viděla to jenom hraběnka. Nikdo další s nimi nebyl.

Charlotte se vrátila nahoru do pokoje vybalit si věci. Část oblečení musela nechat v kufru, protože tu nebyla žádná skříň ani prádelník, ale nevadilo jí to. Převlékla se do jezdeckého úboru, a právě když si nasazovala jezdeckou čapku, vešla do pokoje Lucy a s obdivem ji sledovala. Charlottin jezdecký komplet nebyl nijak honosný, ale bylo zřejmé, že všechno její oblečení je z kvalitních materiálů, dokonale střižené na její drobnou postavu a perfektně jí padne.

„To byli vaši?“ ptala se Lucy na Felicity a Charlese. Charlotte zavrtěla hlavou, protože nedokázala pohotově najít odpověď. Hned si všimla Lucyina přízvuku, typického pro londýnský East End.

„Jenom známí. Nabídli se, že mě sem přivezou, protože mají auto a naši žádné nemají a nemůžou odjet z Londýna,“ vykoktala, protože ji nic lepšího nenapadlo. Při bližším pohledu by se dalo uhodnout, že jsou to zaměstnanci, Lucy si toho ale naštěstí nevšimla. Ani by ji to nenapadlo, ačkoliv jí podle Charlottiných způsobů, přízvuku a oblečení muselo být jasné, že je z lepší rodiny. „Jezdíš ráda na koni?“ zeptala se Charlotte mile a Lucy jen vyděšeně zavrtěla hlavou.

„Já se koní bojím. Vždyť jsou strašně obrovští. Co dělají tvoji rodiče?“ Ráda by se o nové příchozí dozvěděla víc. Uvědomila si, jak rozdílné jsou jejich přízvuky. Charlottina mluva svědčila o tom, že pochází z vyšší třídy, zatímco Lucy hovořila jazykem prosté obyvatelky Londýna. Pocházely každá z jiného světa.

Chvíli bylo ticho a Charlotte honem hledala odpověď na Lucyinu otázku. Nenapadlo ji připravit si nějakou povídačku, až se jí někdo bude na takové věci ptát. „Otec je státní úředník, pracuje pro vládu, a máma je sekretářka.“ I když to bylo na hony vzdálené pravdě, nic lepšího nevymyslela. Lucy byla vysoká tmavovlasá dívka s nevýraznou bledou tváří, trochu neohrabaná a nijak zvlášť sympatická, a Charlotte ji očividně fascinovala. Charlotte si připadala jako vetřelec, když takhle vtrhla na území té mladé ženy, a Lucy to tak v podstatě vnímala. Vždyť dosud bylo všechno tak perfektní a mohla mít veškerou Henryho pozornost pro sebe, ačkoliv ten s ní sotva prohodil slovo. Při večeři se vždycky bavil pořád jen s rodiči a Lucy si skoro nevšímal.

„To se máte,“ poznamenala Lucy. „A kde v Londýně bydlíte?“

„V Putney,“ odpověděla Charlotte rychle a Lucy s uspokojením přikývla. Putney byla příjemná středostavovská čtvrť na předměstí Londýna a Lucy tomu věřila.

„Můj táta byl švec a máma švadlena. Občas jsem mu pomáhala v dílně.“ Oči se jí zalily slzami a Charlotte by ji nejraději objala, ale neodvážila se. „Máš nějaké bratry nebo sestry? Já žádné sourozence nemám. Zůstala jsem sama a až se po válce vrátím do Londýna, nikdo mě tam čekat nebude.“

„To je mi moc líto,“ řekla Charlotte soucitně a Lucy se odvrátila, zatímco si utírala slzy. Charlotte si upravila jezdeckou čapku, zmínila se, že má dvě sestry, a pak vzala bičík a rukavice, že půjde do stájí. Už se nemohla dočkat Faraona. Přivézt ho sem bylo skoro jako vzít si s sebou přítele. Ustájení a péči zaplatil otec, jak věděla od Charlese, takže pro Hemmingsovy nebude žádnou přítěží. Dostali zaplaceno i za její pobyt, to věděla od matky. Hemmingsovi byli za finanční pomoc vděčni, i když ji přijali s mírnými rozpaky. Jenže z hospodářství jim v té době neplynuly žádné příjmy, protože veškerou produkci mělo pod správou ministerstvo zemědělství, a tak jedli, co zbylo. Manželky sedláků si zakládaly vlastní domácí zahrádky a chovaly slepice a králíky na maso a dcery často odcházely do Ženské zemědělské armády a vykonávaly rolnické práce místo mužů.

Lucy se dívala za Charlotte, jak v úžasných, perfektně naleštěných jezdeckých holínkách svižně seběhla ze schodů. Cestou Charlotte zahlédla hraběte pospávajícího v salonku. Hraběnka pro změnu dřímala v ložnici nahoře a jinak v domě nebyla živá duše. Charlotte vyšla z domu a kráčela k nedalekým stájím obklopeným krásnými starými stromy. Zahrada kolem cesty byla zarostlá až běda a zoufale potřebovala údržbu. Zahradníci patřili k prvním, kdo museli opustit dům. Před stájemi dívka uviděla čeledína provádějícího koně, už od pohledu velmi starého. Zřejmě plnokrevník pana hraběte, na kterém příležitostně jezdil. Hraběnka se jí svěřila, že manžela trápí artritida a teď už si na koni vyjede jen zřídkakdy.

Rázně vešla do stájí a hned uslyšela Faraona, který ji poznal podle chůze a zaržál na pozdrav. Charlotte bez problémů našla jeho stání. Lehce do ní drcl tlamou a ona mu nasadila sedlo přivezené z Londýna. Pak si to ale rozmyslela, sundala dámské sedlo a mezi obyčejnými jezdeckými sedly v sedlárně vybrala jiné, aby mohla jezdit obkročmo. Jenom trochu zkrátila třmeny, aby vyhovovaly její výšce. Pak vyhledala stájníka, aby jí pomohl nasednout, a za chvíli už mířila po cestě obklopené košatými stromy skýtajícími stín k jezeru. V jezdeckém saku jí začalo být horko, ale bylo jí to jedno, a když doklusali na pole, povolila Faraonovi otěže. Byl stejně šťastný jako jeho paní a rozjel se tryskem vpřed. Cválali půl hodiny, objeli jezero a pak se obrátili a pomalu klusali zpět. Charlotte se s úsměvem rozhlížela po krajině. Bylo tu krásně a na Faraonově hřbetě si alespoň nepřipadala tak daleko od domova. Když se pomalým klusem vraceli, vyjel jim naproti Henry Hemmings na svém koni a přidal se k nim. S obdivem na Charlotte pohlédl.

„Jste náramně zdatná jezdkyně. Viděl jsem vás cválat tam na poli. A tohle je opravdu nádherný kůň, hodný královny,“ usmál se a Charlotte si na okamžik pomyslila, jestli snad zná pravdu o její totožnosti, ale pak si řekla, že to určitě neví.

„Je to drahoušek. Dostala jsem ho od otce,“ prohodila.

„Až si přivyknete na zdejší terén, dáme si závod,“ vyzval ji a ona s potěšením přikývla. „Můj Winston se s vaším koněm nemůže měřit, ale za zkoušku to stojí.“ Zasmála se a s úsměvem na něj pohlédla. Už se necítila tak nervózně, jako když přijela.