Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Kodo Sawaki

TOBĚ
Zeptej se zenu

Přeloženo z německého překladu An Dich (Angkor Verlag, 2011) japonského originálu Zen ni kike (Daihorinkaku, 1986)

Překlad Šimon Grimmich a Vítězslav Štembera
Titulní ilustrace a obálka Marta Červáková
Sazba Eva Hradiláková
Jazyková redakce a korektura Ivana Šelešovská
Odborný poradce Jakub Čejka
Odpovědná redaktorka Petra Dombrovská
Počet stran 208
První vydání, Praha 2024
Vydal Nakladatelský dům Grada
pod značkou Alferia
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 9380. publikaci
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

KODO SAWAKI: ZEN NI KIKE – AN DICH
Copyright © Kushiya Shusoku, 1986
German edition © Muho, Antaiji, Angkor Verlag, Frankfurt 2011
Translation © Šimon Grimmich, Vítězslav Štembera, 2024
Cover illustration © Marta Červáková, 2024
Czech edition © GRADA Publishing, a.s., 2024

ISBN 978-80-271-7469-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-7468-3 (pdf)
ISBN 978-80-247-6000-1 (print)

Předmluva k českému vydání

Vážený čtenáři,

kniha, kterou právě otevíráš, je překladem titulu An Dich (Tobě), jejž vytvořil zenový mnich Muhó Nölke ve své rodné němčině. Nölkův převod vychází – místy věrně, místy volněji – z rozprav róšiho Kódóa Sawakiho, mimořádné osobnosti zenové školy Sótó (a zenu obecně). Sawakiho rozpravy vyšly v původním jazyce, tedy v japonštině, pod názvem (Zeptej se zenu – Slova róšiho Kódóa Sawakiho).

S převodem textu, jako je tento, je spojeno několik úskalí. Nejde totiž jen o převod mezi jazykovými, ale i mezi kulturními okruhy. O těchto úskalích stručně pojednáme v této předmluvě, ale pokud vás text rozprav zaujme a budete jej chtít použít pro své studium, podívejte se prosím také do doslovu k českému vydání.

Zaprvé, původní rozpravy jsou záznamem autentického projevu róšiho Sawakiho k jeho žákům a mnichům, tedy k lidem, kteří se rozhodli učinit ze zenové praxe středobod svého života. Bylo to v době, kdy Sawaki působil coby opat v malém klášteře Antaidži na severozápadě ostrova Honšú, stranou velkých center japonské poválečné obnovy. Jednalo se o 50. a 60. léta 20. století. Tento přístup je v naprostém souladu s tradicí zenu škol Sótó i Rinzai, v rámci níž velcí učitelé po mnoho staletí odcházeli kultivovat svou realizaci učení zenu stranou rušivých vlivů a spontánně kolem sebe vytvářeli úzký okruh oddaných žáků, se kterými se věnovali tvrdé každodenní praxi. Těm pak učitelé adresovali své promluvy – velmi stručné, úderné  a také přesně mířené. Tito lidé žili a žijí v klášterních společenstvích organizovaných kolem tří pilířů – společné praxe zazenu, práce pro potřeby společenství a studia klasických textů. Proto musíme opětovně zmínit, že tato kniha byla jak svou podstatou, tak i formou vytvořena pro mnichy, případně pro laiky, kteří si – podobně jako mniši – vzali příklad nejen z učení o čtyřech vznešených pravdách Buddhy Šákjamuniho, ale i z ostatních probuzených učitelů a dali si za cíl pracovat pro konečné probuzení čili vysvobození jak sebe samých, tak i všech vnímajících bytostí z utrpení koloběhu bytí, a to prostřednictvím praxe zříkání se ulpívání na radostech a starostech života v zajetí nevědomosti, připoutanosti a odporu. Jejich výchozím nástrojem je rozvíjení nejhlubšího uvědomění vzájemně vzniklé podstaty všech jevů – a to za použití tzv. „dovedných prostředků“, což v případě zenu školy Sótó (a zenu obecně) znamená pozorovat a uskutečňovat jednotu chaosu a míru jak skrze nehybné sezení, tak skrze každou další jednotlivou činnost. Při četbě této knihy a případném dalším studiu je dobré mít toto na paměti! Z tohoto pohledu je životní zkušenost původních adresátů promluv pro nás jako obyvatele Západu 21. století obtížně přenosná a s ohledem na to je třeba číst i tento text. 

Zadruhé, slovo „zen“ zdomácnělo v běžném slovníku anglickém, německém a v posledních dekádách i českém – stalo se víceméně součástí popkulturního milieu doby. Kdekdo je dnes „v zenu“, zasedací místnosti v korporacích, well-beingové kurzy a kdejaká bizarnost dnes nesou název zen. Z původního významu slova se ale tímto přenosem zachoval sotva chabý odlesk, často spíše protimluv. Pokud nám vyhovuje vnímat zen tímto způsobem, pak si tento text můžeme zařadit na přední místo na poličce a pro dobrý pocit si z něj občas předčítat nebo bavit své přátele úderností Sawakiho vyjádření. Pro tento účel je to jen další z mnoha textů dostupných v dnešním duchovním supermarketu. Vnější znaky údernosti a stručnosti, jež jsou pro zenového mistra Sawakiho ranku účinnými nástroji pro komunikaci dharmy, tak povýšíme na zásadní kvalitu textu – a jeho záměr, tedy to, co se snažil předat studentům, se pak stane zcela nepodstatným. Jestliže jsme si toho vědomi, pak je to v pořádku. Pokud se však chceme přiblížit záměru, se kterým Sawaki promluvy adresoval svým žákům, pak je k tomu třeba něco zcela jiného: studium textů a praxe zazenu.

Zatřetí – studium textů a praxe zazenu. Přehled některých základních zdrojů jsme zařadili na konec této knihy. Zen, který je věrný svému názvu, je praxí mahájánového buddhismu, tedy prázdna a soucítění. Používá k tomu cestu taa. Vše ostatní je zbytečný balast.

Kéž je ti, čtenáři, tento text zdrojem inspirace a snad i znejistění zdánlivých jistot našeho bytí.

Petr Y. Žemla a kol.

Poznámka překladatelů do češtiny

Text této knihy vznikl z promluv Kódóa Sawakiho, které byly zapisovány jeho žáky. Výroky následně Šúsoku Kušija sestavil do výboru, který je obsažen v této knize. Japonský originál byl přeložen do němčiny Muhóem Nölkem, někdejším opatem kláštera Antaidži, a v roce 2002 překlad vyšel v německém nakladatelství Angkor. Z této německé verze byla kniha přeložena do češtiny. Japonská jména jsou psána v evropském pořadí, tedy s příjmením na konci. Tabulka transkripce přiložená na konci knihy umožňuje čtenářům snadné vyhledávání na internetu.

Děkujeme všem, kteří pomohli při práci na textu knihy, jmenovitě děkujeme: Jakubu Čejkovi, Johannesovi Epplemu, Josefu Píšovi, Michaele Šilhavé, Davidu Voráčovi a Petrovi Y. Žemlovi.

Šimon Grimmich, Vítězslav Štembera

Předmluva

Dne 8. prosince 1941, v době vypuknutí války v Tichomoří, mě róši1 Kódó Sawaki ordinoval na mnicha. Byl jsem mu pak přesně čtyřiadvacet let k ruce – až do jeho smrti 21. prosince 1965. Sawaki byl stále na cestách, ale každý měsíc trávil se svými žáky asi týden v chrámu Antaidži, aby se s námi pět dní nebo později tři dny účastnil seššinu2 a učil dharmu3.

Během těchto promluv jsem si pro svou vlastní praxi zaznamenával výroky, které se mi zdály být obzvláště důležitým vyjádřením dharmy. Postupem let nabývala hora poznámek obrovských rozměrů. Protože jsem si myslel, že by byla škoda nechat tyto záznamy ležet ladem v mých soukromých zápisnících, začal jsem je pravidelně publikovat v jednom časopise. Tam se poprvé objevily mnohé ze Sawakiho výroků uvedené v této knize. Několik let po Sawakiho smrti se o vydání jeho knihy začalo zajímat jedno nakladatelství, což bylo i mým přáním.

Nicméně můj pokročilý věk mě přiměl k tomu, abych se vzdal úkolu redigovat a vydat obrovský objem úryvků. Práci jsem tedy předal svému žáku Šúsokuovi Kušijovi, který mě nyní následuje již sedmnáct let a stará se o mě dnem i nocí, stejně jako jsem se dříve staral já sám o Sawakiho. Šúsoku se tohoto úkolu s potěšením ujal a začal se nořit do výroků Sawakiho, učitele svého vlastního učitele.

V uspořádání úryvků si čtenář všimne Šúsokuova mladistvého, moderního přístupu. Šúsoku seřadil citáty do kapitol, začínajících vždy slovy „Tobě, který…“. To čtenáři dovoluje udělat si představu o obsahu celé knihy a nalistovat tak kapitolu, jež je pro něj v danou chvíli nejdůležitější. Tímto způsobem se čtenář postupně začne zajímat o další kapitoly, a tak bude krok za krokem rozšiřovat a prohlubovat své porozumění Sawakiho učení.

S tímto přístupem jsem velmi spokojen. Každý citát má fascinující sílu, která by nevynikla, kdyby byly výroky jen náhodně seřazeny jeden za druhým. Ani jeden z těchto citátů si nezaslouží, abychom si ho rychle přečetli a pak jej zapomněli, protože všechny se týkají nás samých. Hlubší význam těchto výroků se odhalí teprve tehdy, když si uděláme čas na to, abychom je v klidu strávili a „spatřili mysl ve světle starobylého učení“.

Doufám, že slova mého učitele vám proniknou do těla a do krve a stanou se součástí vás samých, protože tato kniha představuje živé učení róšiho Sawakiho. Doufám, že se mi tím, že jsem Sawakiho slova zapsal, podařilo zprostředkovat vroucnost jeho živého učení.

Navíc protože můj žák Šúsoku v rámci své vlastní praxe podal tyto aforismy tak svěžím a mladistvým způsobem, jsou zde nyní spojeny tři generace učitelů a žáků. Róši Sawaki by byl tímto výsledkem jistě velmi potěšen.

Kóšó Učijama, 1986

1Róši, jap.; titul, doslova starý/vážený učitel.

2Seššin, jap.; doslova absorbující/pohroužená mysl; intenzivní vícedenní praxe zazenu.

3Dharma, sanskrt.; jev (fenomén), princip/zákon, nauka. Používá se ustálené spojení buddha-dharma, nebo též jen dharma, ve smyslu Buddhovo učení (učení probuzených).

1

Tobě, kterého znervózňují oči ostatních

Se sousedem si nemůžeš vyměnit dokonce ani jediné prdnutí. Každý znás musí žít svůj vlastní život. Nemusíme se starat oto, kdo znás je nejschopnější.

Oči neříkají: „Naše postavení je nižší, ale dokážeme víc.“ Obočí neodpovídají: „My sice nic nedokážeme, naše postavení je však vyšší než vaše.“

Žít buddha4-dharmu znamená jednat spontánně. Hora si nemyslí, že je vysoká. Moře si nemyslí, že je širé ahluboké. Všechno rozvíjí svou plnou činnost spontánně.

„Pták zpívá akvětina se směje zcela spontánně, bez ohledu na člověka sedícího vzazenu5na útesu pod nimi.“

Pták nezpívá proto, aby svým zpěvem ohromil člověka vzazenu. Květina nekvete proto, aby ji člověk obdivoval pro její krásu. Stejně tak člověk nesedí vzazenu proto, aby dosáhl „satori“6. Každý znás jednoduše uskutečňuje sám sebe, skrze sebe, pro sebe.

Náboženství znamená žít své vlastní já zcela čerstvě anově, aniž by ses kýmkoli nechal tahat za nos.

Hej, na co to zíráš!? Copak si to neuvědomuješ– jde otebe!

Prdel se nemusí stydět za to, že je prdel. Nohy nemají důvod stávkovat proto, že jsou to jen nohy. Hlava není to nejdůležitější. Ani pupek si nemusí namlouvat, že je otcem všech věcí.

Je legrační, že lidé považují předsedu vlády za něco výjimečného. Nos nemůže nahradit oči onic víc než ústa uši. Každý má svou vlastní identitu, která je vcelém univerzu nepřekonatelná.7

Každý živý tvor musí žít svou vlastní nepřekonatelnou identitu. Každý může žít jen svůj vlastní život. Proč jste na to jenom zapomněli? Naší společnosti chybí vzory: ten tolik opěvovaný „zdravý rozum“, to kamarádíčkování ukryté za nálepkou sociálního cítění– to jsou jen samé špatné příklady.

Konfuciáni období Tokugawa8říkali: „Šákjamuni byl domýšlivec! Mluvil otom, že jeho identita je vcelém vesmíru nepřekonatelná.“

To je nedorozumění. Šákjamuni nebyl jediný, jehož identita je nepřekonatelná vcelém vesmíru. Každý znás disponuje svou vlastní nepřekonatelnou identitou. Nepozorovaně tě provází, kamkoli jdeš, ty si však raději stěžuješ na svůj osud! Praktikovat cestu Buddhy znamená vynést tuto nepřekonatelnou identitu vsobě na světlo.

Přestaň naříkat! Malomyslně si stěžuješ, jaký jsi chudáček, zatímco ostatní jsou na tom lépe než ty. Asotva se věci trochu zlepší, budeš zase úplně mimo sebe.

Vést náboženský život znamená pečlivě osobě přemýšlet ana základě této reflexe se ovládat.

Někteří lidé se tváří, jako by se jich nic ztoho netýkalo.

Kdo se na sebe nedokáže podívat snadhledem, není schopen skutečné víry alítosti.

Pokaždé když chuligáni způsobí problémy, říká se, že za to může „prostředí“. Které prostředí je však dobré akteré špatné? Je špatné narodit se do bohatých poměrů? Je lepší narodit se chudý? Vnejhorším prostředí žije ten, kdo se sám narodí jako člověk, apřesto se domnívá, že nemá žádnou vlastní identitu.

Musíš si dávat pozor, aby ses neodvolával na své rodiče, na svůj rodokmen nebo svůj původ, jako kdyby ti to propůjčovalo nějakou zvláštní hodnotu. Také by ses neměl snažit zdobit svými penězi, svým postavením nebo svým oblečením. Žij sám sebe tak, jak jsi! Náboženství znamená žít svůj život obnaženě aupřímně.

Celý svět se chce udělat důležitým prostřednictvím svých vztahů asvého majetku. To je, jako kdyby ses snažil pokrm bez chuti okořenit tím, že ho dáš na talíř, ana jídlo přitom úplně zapomněl. Stejně tak ztratil svět ze zřetele člověka samotného.

Vnáboženství neexistuje kolektivní odpovědnost – je to jen na tobě.

Běžný člověk9ztrácí ovše zájem, pokud se na něj při tom nikdo nedívá. Pokud ho naopak někdo sleduje, je připraven skočit do hořícího ohně.

Po celém světě se udělují čestná uznání, co se za tím však skrývá?

Uznání vedou kpokrytectví, které tvrdí: „Nechci se chlubit sám sebou, ale…“

Lidé by měli přestat bojovat ovítězství nebo prohru.

Já jsem já. Žádné srovnávání není možné.

Začíná to už ve škole: zkoušení, udělování bodů, hodnocení podle výkonů aklasifikace– co je to za blbost! Co vlastně znamenají slova „důležitý“ a„nedůležitý“? Je „důležité“ mít dobrou paměť? Dělá to proto zčlověka se špatnou pamětí horšího člověka? Copak neexistuje spousta idiotů sdobrou pamětí?

Ti, kdo mají nejhorší známky, říkají: „Seru na to!“– acítí se celý život jako oběti. Neuvědomují si, že tímto postojem si podělali život ještě jednou.

Neraduj se zbodů, které ti udělují druzí. Postav se sám za sebe. Proč se raduješ znázorů druhých nebo se kvůli nim rozčiluješ, když ve skutečnosti nerozumíš ani sám sobě?

Nikdy jsem nikoho nechválil, protože každý dokonale zná své silné stránky. Avidí je dokonce lepší, než jaké skutečně jsou.

Děti chytily myš– teď se zmítá vpasti. Baví se tím, jak si do krve rozedře čumák autrhne ocas. Nakonec ji hodí kočce, aby ji sežrala. Kdybych byl na místě chycené myši já, řekl bych: „Vy zatracení lidé, se mnou si žádnou zábavu neužijete!“– aprostě bych seděl vzazenu.

Být buddhou znamená nerozhlížet se všude kolem. Když se přestaneš rozhlížet všude kolem, můžeš se konečně vklidu najíst.

Není třeba pokukovat doleva ani doprava. Přesně to si však lidé zvykli dělat už před nekonečně dlouhou dobou.

Praktikovat cestu Buddhy neznamená rozhlížet se kolem sebe. Znamená to být zajedno spřítomnou činností. To znamená samádhi10. Nejíme proto, abychom srali. Nesereme proto, abychom produkovali hnojivo. Dnes se však zdá, že si všichni myslí, že do školy se chodí proto, aby se člověk připravil na univerzitu, ana univerzitu se chodí proto, aby dostal zaměstnání.

Probudit mysl bódhi11znamená přestat se rozhlížet všude kolem.

„Měl bych žít jako mnich? Nebo bych přece jen raději měl zanechat mnišského života?“– Mysl bódhi probudíš, když stímto pokukováním kolem sebe konečně skoncuješ arozhodneš se „vzít na sebe těžké břemeno Šóbógenzó12astát se na každém místě naprostým pánem sebe samého“13.

Zasvětit toto tělo cestě Buddhy, aniž bychom se ohlíželi doleva nebo doprava– tímto způsobem se „odhalí vznešený, velký, vzácný život“14. Buddha je ten, kdo se nerozhlíží všude kolem.

Vy „velcí lidé“ jste zvláštní– ikvůli jedinému slovu děláte velký rozruch. Zkuste urazit kojence– nepodaří se vám to. Protože jste hypnotizováni tím, že vůči světu stojíte jako nezávislí jedinci. Ato vás uvádí do rozpaků nebo to ve vás vyvolává zlost.

Jděte raději přímo vpřed!

„Železný býk se nebojí lvího řevu.“

To je jasné, neboť mu chybí slabé místo, které mají živí tvorové.

„Člověk ze dřeva je jako pták akvětina.“15

Přesně tak, protože ijemu chybí jakékoli vědomí vlastního já.

Lidé rychle přepínají– spatří stín, aokamžitě se jich zmocní strach. Vidí ducha, adají se na útěk.

Děláš velký humbuk kvůli „realitě“– přitom je to právě ona „realita“, která tě tahá za nos.

Jsou lidé, kteří nikdy vživotě nenajdou vlastní cestu.

Přestaň tápat ve tmě. Běž tam, kde můžeš svobodně kráčet. „Nechoď potmě. Kráčej ve světle.“16Tento kóan vyjadřuje podstatu náboženství.

Kamkoli se podíváš, jsi jen ty sám. Neexistuje nic, čím bys nebyl. „Pomoz mi zmé lenosti! Zbav mě bolesti!“– Tak to nefunguje.

Samádhi znamená být sám sebou ajen sám sebou. Tak uskutečníš svou vlastní přirozenost, což znamená čistou ajasnou mysl. Jedině vzazenu můžeš být sám sebou apouze sám sebou. Protože mimo zazen se neustále snažíš být lepší než ostatní nebo zažívat více zábavy než ostatní.

Každý znás se rodí se světem aumírá spolu sním, protože každý žije ve svém vlastním světě.

4Buddha, sanskrt.; znamená „probuzený“ aodkazuje na ty, kdo dokázali prohlédnout snům podobné iluze všední percepce, atím se zcela zbavit nevědomosti jakožto prazákladní příčiny všeho utrpení.

5Zazen, jap.; doslova znamená „zen vsedě“ nebo „praxe vsedě“. VDógenově tradici je zazen pojímán jako „prosté sezení“.

6Satori, jap.; často se překládá jako „osvícení“ nebo „probuzení“, vpřípadě Dógenových textů se však překládá jako „uskutečnění“ nebo „uvědomění pravé skutečnosti“. Sawakimu jde zas aznovu oto, že cílem praxe zazenu není zkušenost probuzení, nýbrž naopak – praxe samotná je projevením satori. Když Sawaki odmítavě mluví o„satori“ ve smyslu (často pouze imaginární) zkušenosti probuzení, je slovo vtextu většinou uvedeno vuvozovkách.

7Nepřekonatelná ve smyslu, že neexistuje nic, co by ji převyšovalo– pozn. překl.

11Mysl bódhi, bódhičitta, sanskrt.; probuzená mysl, mysl probuzení.

13Cit. Daiči, Hocuganmon.