LEDA 2022

Přeložila Dana Melanová

Alexandre Dumas

LES CONFESSIONS D’UNE FAVORITE

VIE DE LADY HAMILTON

Translation © Dana Melanová, 2022

Cover © René Senko, 2022

© Leda spol. s r. o., 2022

ISBN 978-80-7335-781-8

PROLOG

#

[#

Navečer čtrnáctého ledna roku 1815 kráčel kněz se starou ženou, která mu patrně sloužila jako průvodkyně, po zasněžené pláni svažující se od městečka Wimille k malému přístavu Ambleteuse ležícímu mezi Boulogne-sur-Mer a Calais. Na cestě lemované dvěma řadami neduživých jilmů, teď v zimě zbavených listí, ležel sníh a kněz i jeho společnice za sebou nechávali zřetelné otisky bot. Kněz pospíchal, byl patrně netrpělivě očekáván. Zimomřivě se halil do pláště, od anglického pobřeží totiž vál ostrý a chladný vítr. Stoupal příliv a hukot vln se mísil s chřestivým zvukem oblázků, které proud vody převaloval po pláži.

Ušli zhruba půl míle po cestě, když tu stařena zahnula doprava, na pěšinu sotva znatelnou pod vrstvou sněhu. Vedla k domku schoulenému na úpatí pahorku čnějícího nad okolní krajinou. V přibývajícím soumraku ukazovalo na přítomnost obydlí na tomto místě skromné světlo, patrně svíčka nebo lampa, pronikající oknem.

Za deset minut došli oba poutníci až na práh domku. Dveře se vzápětí samy otevřely a mladý, líbezný hlas pronesl s lehkým anglickým přízvukem: „Pojďte dál, pane abbé. Matka vás už netrpělivě očekává.“

Stařena ustoupila, aby uvolnila knězi cestu, a potom vešla za ním. Dívka zavřela dveře a ukázala do vedlejší místnosti, kde se svítilo. Ležela tam na lůžku žena a namáhavě se pokoušela zvednout.

„Je to on?“ zeptala se slabým hlasem anglicky.

„Ano, maminko,“ odvětila dívka ve stejném jazyce.

„Ach! Ať jde dál, ať jde dál!“ zvolala nemocná francouzsky. A znovu se svezla na lůžko. Kněz vstoupil do světnice a přiblížil se k loži. Dívka a stařena zůstaly v první místnosti.

Nemocnou jako by vyčerpalo úsilí, k němuž se právě vzepjala, hlava jí padla na polštář a unaveným gestem ukázala knězi na křeslo u své postele. Chvíli bylo ticho, ozývalo se jen těžké oddechování umírající ženy a vzlyky, které se marně snažila utlumit dívka.

Během téhle minuty vyčkávání měl kněz čas rozhlédnout se kolem sebe. Zařízení pokoje představovalo zvláštní směsici přepychu a chudoby. Nábytek a stěny odpovídaly chudobnému venkovskému obydlí, ale povlečení na lůžku nemocné bylo z nejjemnějšího holandského plátna. Košile, kterou měla na sobě, byla ušita z nádherného batistu a šátek uvázaný pod krkem, jenž zadržoval záplavu překrásných kaštanových vlasů, byl olemován vzácnou anglickou krajkou.

Na stěně proti lůžku, po obou stranách okna s ubohou záclonou z indické bavlny, visely dva nádherné portréty v životní velikosti, zcela určitě pocházející z dílny nějakého soudobého mistra. Na jednom z nich byla žena, na druhém muž, oba byly nepochybně namalovány, aby si navzájem tvořily protějšky. Muž na obrazu byl nejvyšší důstojník anglického námořnictva. Na jeho modrém oděvu byla na levé straně pod nejvyšším rytířským řádem – Řádem lázně, který se uděluje v Anglii jen za skutečně veliké zásluhy, ještě tři další vyznamenání. Muž na portrétu však musel být těžce raněn: čelo brázdila široká jizva, pod ní černá páska skrývala osleplé oko a pravý rukáv oděvu zavěšený na jednom knoflíku uniformy svědčil o tom, že portrétovaný muž měl nad loktem useknutou paži. Byl spíše menší postavy, měl světlé vlasy, ve zdravém oku svítil záblesk geniality. Orlí nos a výrazná brada svědčily o odvaze a vůli, dvou vlastnostech charakteristických pro válečné hrdiny.

Žena byla zato dokonalým obrazem půvabu a krásy: její kaštanové vlasy splývaly bez jakékoli ozdoby v nádherných vlnách na hrdlo a přes ramena na ňadra. Měla velmi tmavé oči a obočí, krásně tvarovaný nos a její pleť zářila svěžestí. Pootevřená dětská ústa dávala tušit řadu perlových zubů. Oblečená byla do tuniky řeckého střihu, přes pravé rameno měla přehozený purpurově rudý plášť. Tenhle nádherný portrét bezesporu zpodobňoval nemocnou, v jejíchž rysech byly i navzdory věku a strastem způsobeným krutou chorobou doposud patrné stopy výjimečné krásy, které malíř kdysi přenesl na plátno.

Zatímco se kněz věnoval tomuto – dá se říci nedobrovolnému – pozorování, otevřela churavá žena pomalu oči a neklidně se na něj zadívala. Jako by hledala v tváři božího sluhy odpověď na jednu otázku: má se obávat, nebo může doufat v milosrdenství Boží?

Knězi bylo asi pětašedesát a v jeho klidné tváři se odrážela čistota duše, z očí se dala vyčíst nevyčerpatelná laskavost a shovívavost. Jeho pohled nemocnou trochu uklidnil.

„Otče, posaďte se prosím,“ pravila. „Četla jsem ve všech svatých knihách, že milosrdenství Boží je nekonečné. Poslala jsem pro vás, abych slyšela tato slova přímo z úst Božího vyslance… Mé hříchy, má pochybení, dokonce mé zločiny,“ dodala tišším hlasem, „jsou tak velké, že potřebuji slova útěchy svatého muže, jako jste vy, abych nezemřela v naprostém zoufalství.“

Kněz se udiveně díval na tuto ženu s příjemným hlasem a nevinnou tváří, která o sobě prohlašovala, že je zločincem.

„Dcero,“ odpověděl, „děsí vás hrůza ze smrti. Žena je slabé stvoření a její postavení ve společnosti ji vystavuje nebezpečí hříchu a pochybení. Ale jestli jsem dobře porozuměl, vy se obviňujete nejen z chyb a hříchů, ale ještě i ze zločinů.“

„Ano, ze zločinů, otče! Ach, bývala jsem milenkou velkého hrdiny a královninou přítelkyní, ale dnes už jsou oba mrtví a já se vidím taková, jaká jsem, otče: tělo mám poskvrněné chlípností a ruce rudé od krve!“

„Dcero, milosrdenství našeho Pána je nekonečné,“ opáčil kněz, „a Ježíš odpustil ve jménu svého otce Magdaleně i cizoložné ženě. Kdo jste?“

„Jsem lady Hamiltonová,“ vydechla žena.

„Tedy Angličanka?“ zeptal se.

„Ano, otče,“ odpověděla nemocná.

„A protestantka?“

„Ano.“

„Proč jste tedy nevyhledala pastýře svého náboženství? V Boulogni jeden takový je.“

„Vím…“ Nemocná potřásla hlavou a povzdechla si. „Naši kněží jsou velmi přísní, otče. Naše církev je příliš tvrdá. Nenašla jsem odvahu.“

„Právě jste pronesla velkou chválu na naši církev, dcero. Kajete se, dcero?“

„Ach!“ zvolala nemocná a zvedla obě ruce k nebi, „ach, kaji se upřímně a horoucně, přísahám vám!“

„Nemusíte se tedy bát.“

„Jak jste dobrý, otče, že mě tak utěšujete!“

„To je moje povinnost, dcero. Když se jedna neposlušná ovečka vzdálí od svého stáda, vezme ji dobrý pastýř na ramena a odnese zpět do ovčince. A ještě s větší radostí ji tam přivítá, když se vrátí sama. Mluvte, řekněte mi o sobě vše, vypovězte mi své hříchy. Jsem připraven vás vyslechnout, a nejsou-li takové, aby to překročilo pravomoci obyčejného kněze, odpustím vám ve jménu Božím.“

„Mé vyprávění by bylo dlouhé. Bojím se, že jsem ztracena, otče. Nemám dost sil ani času, abych vám vše vypověděla! A když vám neřeknu, jak mě děsila a jakou úzkostí mě naplňovala bída, jak mě přitahovalo zlato, jak neodolatelně mě lákala vášeň… Když nebudete znát celý můj život, mé hříchy, pokušení, jimž jsem byla vystavena, nikdy mi neodpustíte… Ach, kdybyste si tak mohl přečíst…“

„Co?“

„Příběh mého života. Sepsala jsem ho do všech podrobností jako první akt svého pokání a také pro svou dceru, abych ji varovala před pokušeními, kterým jsem podlehla…“

„A proč bych si nemohl přečíst, co jste napsala?“

„Protože jsem to napsala anglicky, jsem přece Angličanka.“

„Žil jsem pět let v Anglii a mluvím anglicky stejně dobře jako svou mateřštinou.“

„Ó, otče,“ zvolala umírající a uchopila knězovu ruku, „to sám Bůh mi vás posílá a já už začínám věřit v jeho odpuštění.“

Potom dodala horečně: „Tady je klíč od zásuvky mého toaletního stolku, otče. Najdete tam rukopis nazvaný My Life. Vezměte si ho, přečtěte a vraťte se, jak nejrychleji budete moct. Ale jen v případě, že mi odpustíte. Jestli mě odsoudíte, pošlete rukopis zpět. Budu vědět, co to znamená.“

Kněz se zvedl, otevřel zásuvku a vzal označený rukopis.

„Dcero,“ pravil, „uvidíte mě zítra v tutéž hodinu.“

„Snad mi Bůh dopřeje, abych se vás dočkala, jenom jestli…“ zaváhala.

Kněz se na ni upřeně díval a jeho pohled ji povzbudil.

„Jenom jestli mi dáte rozhřešení.“

„Učiním tak, nebohá ženo,“ pravil kněz už na prahu pokoje. „A ať vám Bůh žehná, jako já.“

Mladá dívka a stařena klečely v první místnosti.

„Buďte sbohem, dítě,“ pravil a položil dívce ruku na hlavu. Stařena ho uchopila za levou ruku a políbila ji. Kněz vyšel.

Nemocná se za ním dívala, dokud jí nezmizel z očí.

Do pokoje vešla dívka.

„Jak se vám daří, maminko?“ zeptala se.

„Je mi teď lépe, Horatie. Ještě jedna taková návštěva a ten muž si odnese celou moji minulost s sebou…“

Nazítří ve stejnou hodinu se kněz znovu objevil. Šli s ním dva ministranti, jeden nesl kropenku a druhý kříž.

Nemocná byla klidnější, ale slabší než předešlého dne.

Kněz se přiblížil k jejímu lůžku. Z jeho obličeje vyzařovala láska.

Dívka a stařena podepřely umírající ženě hlavu polštáři. Kněz chvilku tiše s nemocnou rozmlouval, potom vzal z kropenky do dlaně trochu svěcené vody a postříkal umírající hlavu: „Křtím tě ve jménu Otce, Syna i Ducha svatého. Ať voda křtu smyje tvé hříchy, tvá pochybení i tvé zločiny.“

Umírající vykřikla radostí, s vypětím posledních sil uchopila knězovu ruku, přitáhla si ji k ústům a políbila. Potom pronesla s jakousi vznešeností: „Můj Bože, vezmi si mou duši.

V její tváři byl teď jas a obě ženy se domnívaly, že spí, ale kněz pochopil, že tenhle nebeský klid jí mohla přinést pouze smrt. Skutečně, byla mrtvá. Jak pravila včera, kněz při své druhé návštěvě odnesl s sebou její minulost a svěcená voda při křtu, stékající jí z čela až do duše, smyla vše, bláto i krev!

* * *

A tady je to, co si přečetl kněz v rukopise nazvaném Můj život.

S hlubokou lítostí a pokorou píši tyto řádky

a s nadějí v duši, že mi Bůh odpustí.

Emma Lyonnová, 5. lady Hamiltonová

1. ledna 1815

1

#

[#

Mé první vzpomínky sahají do roku 1767. To mi byly tak tři čtyři roky. Nikdy jsem neznala přesné datum svého narození. Nejasně, jako v mlhách, si vybavuji sebe a svou matku na cestě v horách, chvíli mě nesla na rameni, chvíli jsem kráčela vedle ní a držela se jí za ruku nebo za sukni. Občas přes cestu tekl potůček. To mě maminka vzala do náruče, přešla přes vodu a postavila mě na zem na druhé straně. Muselo to být v zimě nebo koncem podzimu. Byla mi pořád zima, občas jsem měla i hlad.

Když jsme došly do města nebo vesnice, zastavila se maminka před pekařstvím a prosila o chleba. Skoro vždycky ho dostala. Jen zřídkakdy jsme zůstaly v noci ve městech nebo vesnicích, většinou jsme trávily noc na nějakém osamoceném statku.

Podle vzdálenosti, jakou jsme urazily, a když předpokládám, že jsme za den ušly tak čtyři nebo pět mil, trvala naše cesta skoro týden. Konečně jsme dorazily do města Hawarden, cíle našeho putování.

Můj otec John Lyonn zemřel a maminka odešla z města, kde jsme všichni žili, do Hawardenu za svou rodinou, aby požádala o podporu.

Potom se moje paměť zase na několik měsíců zatemnila a vidím se až jako pasačka, která má na starosti stádečko ovcí na dvorci, kde matka pracovala jako služka. Byla jsem v té době šťastná. Bylo jaro, teplo a všude zeleň. Svah pahorku, kde jsem pásla své stádo, byl porostlý mateřídouškou a vřesem, které mé ovečky s chutí okusovaly a ze kterých jsem si já pletla věnečky. Večer jsem se vracela do statku a spala jsem v ovčinci. V košíku jsem nosívala chléb, kousek másla nebo sýra, někdy i vejce natvrdo, a to mi stačilo na celý den. Dělila jsem se o chleba se svým psem a zdálo se, že mu tenhle příděl potravy stačí. Takhle uběhly tři nebo čtyři roky a žádná událost nenarušila klidnou jednotvárnost mého života.

Jednou jsem pila z pramene, jak jsem byla zvyklá, a naklonila jsem se nad tůňku. Na hlavě jsem měla věneček z vřesu propleteného se sedmikráskami. Ve chvíli, kdy se mé rty už už dotýkaly vody, jsem si poprvé všimla, že jsem hezká. Nikdy jsem se neviděla v zrcadle, ale ten obličej, který se odrážel ve vodě, se mi líbil, usmála jsem se na něj a přiblížila jsem rty k hladině, ani ne tak proto, abych se napila, spíš abych tomu odrazu dala polibek.

Jednoho dne se mi tohle zalíbení v sobě samé stalo málem osudným. Ruce mi uklouzly po trávníku a já jsem spadla do vody. Bez psa, který mě vytáhl ven za šaty, bych se byla určitě utopila.

Tak málo jsem tehdy věděla, co se sluší a co je špatné, že jsem se prostě svlékla donaha, abych si na louce usušila šaty, a sama jsem se sušila vedle nich. V tu chvíli jsem uslyšela, že mě někdo volá. Zvedla jsem se a uviděla maminku, která mě hledala. Běžela jsem k ní. Moc mě hubovala, ale já jsem nepochopila dost dobře důvod jejího rozčilení.

V mém životě se rýsovala změna k lepšímu: maminka právě dostala od jistého hraběte Halifaxe malou částku určenou částečně pro ni a částečně na mé vzdělání.

Nikdy jsem dobře nepochopila pravý důvod štědrosti pana hraběte a maminka mi nikdy nic nevysvětlovala. Jenom se na statku povídalo, že v mých žilách pravděpodobně koluje vznešenější krev než krev Johna Lyonna. Bůh chraň, nechci očerňovat svou matku! Ale jestli tomu tak skutečně bylo, vysvětlovalo by to moje nejasné touhy a stálou snahu dosáhnout společenského postavení, kterého jsem nakonec dosáhla, ale pro něž jsem jistě nebyla stvořena.

Maminka mi přišla oznámit, že od zítřejšího rána už nebudu pást ovce, ale vstoupím do penzionátu pro mladé dívky. Moje první slova byla: „Maminko, budu mít také takový krásný slaměný klobouček a nádherné modré šaty jako ony?“

„Jistě,“ odpověděla maminka, „to je uniforma penzionátu.“

Skákala jsem radostí. Myslela jsem na to, jak půvabná budu v šatech, o jakých jsem se nikdy ani neodvažovala snít. Políbila jsem všechny ovce jednu po druhé na čumák a přenechala je mladému pastevci, kterého poslali jako náhradu za mne.

Nejdéle jsem se loučila se svým psem. To hodné zvíře, které mi před necelou hodinou zachránilo život, mě mělo skutečně moc rádo. Mazlila jsem se dlouho s ubohým Blackem a s velkým smutkem jsem opouštěla společnou práci.

Téhož dne mě maminka odvedla do města vzdáleného přibližně půl míle od statku. Šla tam zaplatit částku za první čtvrtletí mého pobytu v penzionátu a také mi nechala vzít míru na uniformu, kterou penzionát předepisoval všem svým chovankám, aby nebyly mezi žačkami žádné rozdíly.

To bylo ve středu. Do penzionátu jsem měla nastoupit příští pondělí. Učitelka slíbila, že v neděli zajde s chovankami na statek, aby mi vyzkoušely uniformu. To byl pro chovanky penzionátu velký svátek, protože na statku jim vždy nabídli čerstvá vajíčka a teplé mléko.

Měly přijít v devět hodin. Maminka slíbila, že všechno připraví.

Poprvé v životě jsem mohla ocenit, jak jsou peníze všemocné. Moje matka, ještě včera ubohá děvečka na statku, se najednou jaksi přirozeně povznesla, nikdo o tom nemluvil ani nevydal v tom smyslu nějaké nařízení, a stala se z ní dohlížitelka nad ostatním služebnictvem. A to všechno jen proto, že měla v rukách stolibrovou bankovku – která by ji ovšem měla, jestli pocházela skutečně z toho pramene, jak všichni předpokládali, spíše ponížit než povznést.

Večer jsem usínala s maminkou v pokoji na lůžku, jež mi udělali ze slamníku položeného na dvou židlích. Pod ním spal můj věrný Black, jako by se bál, že už mě nikdy neuvidí.

Během těch tří nebo čtyř let, která právě uběhla, jsem nikdy neměla pocit, že by jeden den byl delší než druhý. Nikdy jsem netoužila popohnat trochu čas. Teď však bylo všechno jinak. V mé duši došlo k zásadnímu obratu. Minuty mi připadaly jako hodiny, hodiny jako dny, dny jako celé roky. Zdálo se mi, že se nikdy nedočkám té blažené neděle, kdy odložím své hadříky a obléknu nebesky modré šaty a nádherný slaměný klobouček, aureolu mých prvních mlhavých tužeb. Snila jsem s otevřenýma očima o všech těch zmatených nekonkrétních věcech, které mě čekají.

Kýžený den konečně přišel. Maminka vstala skoro stejně brzy jako já. Také si koupila nové šaty a toho dne věnovala své toaletě nezvyklou péči. Tehdy jsem si poprvé všimla, že maminka musela být velmi krásná a ještě stále hezká je.

Když dokončila svoji toaletu, začala se věnovat mně, vykartáčovala mi mé překrásné vlnité vlasy. Potom si všimla, že jsem pořád ještě v košili, a chtěla mi obléknout všední šaty. Ale já jsem umíněně odmítala a tvrdila jsem, že jsem je včera měla na sobě naposledy.

Konečně mi veselé švitoření na dvoře oznámilo příchod mých příštích družek. Maminka věděla, jak jsem netrpělivá, a hned uvedla dovnitř zástupkyni představené penzionátu: přinášela mi mou uniformu.

Má výbava se skládala z dvojího kompletního oblečení, které mělo naprosto stejný střih. To nedělní však bylo vyrobeno z jemnější látky a z krásnějšího plátna.

Nemohla jsem uvěřit, že celé tohle bohatství rozložené po posteli mi skutečně patří.

Maminka se zeptala na cenu a zaplatila. Až teď jsem skutečně uvěřila, že je to všechno moje. Stálo to čtyři sta franků.

Nikdy jsem neviděla tolik peněz.

Začala jsem se oblékat. Míry bral zkušený krejčí, všechno mi báječně padlo. Za deset minut jsem byla připravena.

Prohlédla jsem se v kulatém zrcátku, novém důkazu přepychu, který se objevil v maminčině pokoji. Vykřikla jsem radostí: připadala jsem si mnohem hezčí, než když jsem se na sebe dívala v tůňce.

Vyběhla jsem z pokoje na dvůr a ze dvora na trávník. Byl tam celý penzionát: asi šedesát dívek mezi osmi a patnácti lety. Dívaly se na mne spíše zvědavě než se sympatiemi.

Jedna z těch větších pronesla: „Nevypadá nejhůř, ta malá venkovanka.“

A druhá dodala: „Ne, ale asi bude strašná nemotora.“

Srdce se mi sevřelo. Při svém vstupu do života jsem se setkala s pohrdáním a sarkasmem. Cítila jsem, jak mi červeň zaplavuje obličej.

„Ty, malá,“ oslovila mě třetí, „zajdi říct do statku, aby nám přinesli vejce a mléko.“

Tu se ozvala moje pýcha.

„Promiňte, slečno,“ opáčila jsem, „ale myslím, že nejsem vaše služka.“

„To ne, ale protože vaše matka slouží na statku,“ pokračovala ta, co promluvila jako první, „doufám, že bude tak laskavá a poslouží nám. Máme hlad.“

V tu chvíli se maminka objevila ve vratech. Vrhla jsem se jí s pláčem do náruče.

Zeptala se mě, proč pláču, vždyť jsem před chvílí běžela ven tak vesele. Krátce jsem jí všechno vypověděla.

Poslouchala nás statkářka a přistoupila k dívkám.

„Slečny,“ oslovila je, „můj statek není hostinec. Prodávám sice vejce, mléko a máslo na trhu, ale neprodávám tady. Protože mě o to poprosila má přítelkyně paní Lyonnová, ráda vám všechno nabídnu. Hostitelka má své povinnosti, ale má také svá práva a jedním z oněch práv je, aby nebyl urážen nikdo z mého domu.“

„Krásně řečeno, madame!“ poznamenala ředitelka penzionátu. „Chtěla jsem je sama pokárat, ale neudělala bych to lépe než vy. Slečny, které chtějí být hodny vaší nabídky a chtějí přijmout pohostinství, se obslouží samy, a já vám za vše předem jejich jménem i jménem svým děkuji. Ty, které se provinily, za trest zůstanou bez snídaně. To je vše.“

A ředitelka penzionátu slečna Colmannová šla první příkladem a odebrala se k domu. O chvilku později vyšla slečna Colmannová ze statku, v jedné ruce držela košíček plný vajec a v druhé velkou misku kouřícího mléka. Dvě učitelky šly za ní a každá nesla také košíček a misku mléka. Statkářka s maminkou přinášely dva obrovité pecny chleba, který právě vytáhly z pece.

Každá chovanka si vzala talíř, vidličku, nůž a lžičku a všechny se sesedly na trávník kolem slečny Colmannové a jejích dvou zástupkyň. Pouze tři rebelantky zůstaly stát stranou a tvořily oddělenou skupinku.

„Paní Davidsonová,“ oslovila jsem statkářku, „můžete mi prosím dát do košíčku šest vajec, misku teplého mléka a tři šálky?“

Pochopila můj záměr, políbila mě na čelo a dala mi vše, oč jsem požádala.

Zamířila jsem s košíčkem, miskou a třemi šálky ke třem vyhnankyním: „Slečny,“ řekla jsem, „odpustíte mi, že jsem byla příčinou vašeho trestu?“

„Děkujeme,“ odpověděla největší z nich, „nemáme hlad.“

„Emmo,“ zavolala na mne představená, „pojďte mě obejmout a sedněte si vedle mě. Jste moc hodné děvče.“

Položila jsem košíček s vejci, misku s mlékem a tři šálky k nohám tří trucujících dívek a šla si sednout ke slečně Colmannové.

Měla pravdu, tenkrát jsem ještě byla opravdu hodné děvče.

2

#

[#

Před touto příhodou bylo mým nejhoroucnějším přáním odebrat se hned do penzionátu pod křídla slečny Colmannové a zaujmout místo mezi ostatními chovankami. Ale moje nadšení teď trochu ochladlo a já jsem požádala maminku, abych mohla zůstat ještě jeden den na statku. Bylo tedy dohodnuto, že mě odvede do penzionátu až nazítří ráno.

Slečna Colmannová uhodla, co se ve mně děje, a protože se obávala, aby nepřišla o novou žačku, zahrnula mě ještě před odchodem lichotkami a přiměla také několik nejmladších děvčat, aby mi nabídla přátelství. Cítila jsem ale dobře, že pro tyhle slečny už navždy zůstanu tou malou venkovankou, dcerou děvečky ze statku.

Tyhle na první pohled dětinské malichernosti se mi hluboce vryly do duše a ještě posílily můj základní hřích: pýchu.

Když slečna Colmannová s chovankami odešly, vydala jsem se k pahorku, kde jsem ty tři čtyři roky pásla své stádečko. Stoupala jsem vzhůru do kopce, na hlavě velký slaměný klobouk, dlouhé vlasy mi vlály ve větru a tváře mi plály mládím a zdravím. Cestou jsem minula několik skupin výletníků, pahorek byl cílem procházek obyvatel městečka. Všichni se na mne dívali. Zaslechla jsem několik hlasů: „To je ale krásné dítě!“

Kdosi se zeptal: „Není to ta malá pasačka ovcí od paní Davidsonové?“

„No vážně, je to opravdu ona. Ach Bože, jaká smůla…“

Tahle slova, ačkoli nebyla myšlena zle, otrávila veškerou radost, kterou mi udělala předešlá chvála. Zesmutněla jsem a šla dál se sklopenýma očima, z ruky mi jedna po druhé vypadávaly květiny, co jsem si natrhala na věneček.

Najednou jsem zaslechla radostné štěkání a Black, který mě už na dálku poznal, se mi vrhl naproti. To nešťastné zvíře nijak nedbalo na můj krásný úbor a domnívalo se, že se může k budoucí chovance slečny Colmannové chovat stejně jako k malé pasačce ovcí. Vykřikla jsem: „Jedeš, Blacku!“ a uhodila ho proutkem přes drzé packy. Black zavyl bolestí. To byla jediná odměna, kterou tenhle přítel, jeden z nejstarších, co jsem měla, a možná věrnější než všichni ti, které kdy mít budu, ode mne dostal za radost a lásku, jež mi projevoval.

Pasáček, který mě nahradil v mých povinnostech, se zvedl a šel mi naproti. Bylo zřejmé, že mě nepoznává. Teprve když byl ode mne několik kroků, zvolal: „Ach, to jste vy, slečno Emmo? Jste tak… krásná!“

Usmála jsem se na něj. Byla to jediná upřímná poklona, jíž se mi toho dne dostalo. Byla jsem mu moc vděčná. Zeptala jsem se ho na jeho sestru, dívku přibližně v mém věku, která sloužila na sousedním statku; jmenovala se Amy Strongová.

„Ta se má dobře,“ odpověděl, „určitě by vás ráda viděla takhle hezky oblečenou! Má vás moc ráda, slečno Emmo, a nikdy nežárlí na to, když se někomu jinému vede dobře.“

To už jsem byla u tůňky. Naklonila jsem se, abych se na sebe podívala, ale neodvažovala jsem se v Dickově přítomnosti políbit svůj odraz ve vodě, jako když jsem byla sama.

„Ach tak,“ zasmál se Dick, „vy se zhlížíte v naší tůňce… Jednoho dne se ve městě budete prohlížet ve velkých zlacených zrcadlech, jaká jsou v krámě u obchodníka v Hawardenu. Až půjdete kolem výlohy, zastavíte se a prohlédnete se od hlavy až k patám a nebude vás to nic stát.“

„Sbohem, Dicku,“ řekla jsem. „Zítra odcházím do penzionátu slečny Colmannové. Ale vždycky ve čtvrtek a v neděli přijedu na statek a občas se tu u tebe zastavím.“

Odcházela jsem, na Blacka jsem si ani nevzpomněla.

Naposledy jsem se podívala na místečko, které bylo rájem mého dětství a které mám pořád před očima, s hájkem dubů a jalovců, s planinou pokrytou růžovým vřesem, s pramínkem vyvěrajícím z nitra země a zurčícím do údolí v drobných kaskádách. Dick ležel na zemi a nožem loupal kůru z hole. Jeho ovce se popásaly porůznu nedaleko něj. Black seděl mezi nimi a mnou a smutným pohledem zavržených přátel se díval, jak odcházím. Ani mě nenapadlo přivolat ho a utěšit. To byl můj první nevděk.

Dickovi jsem byla později naopak až příliš vděčná za jeho lichotky.

Jak bylo dohodnuto, odvedla mě nazítří maminka ke slečně Colmannové. Přijali mě tak, jako přijímají v penzionátu všechny chovanky; jako se přijímají všechny jeptišky, které podstupují noviciát. Učitelky dostaly příkaz, aby se ke mně chovaly vlídně a laskavě, a slečna Colmannová osobně zavedla maminku do společné ložnice a ukázala jí bílé lůžko, které pro mne právě povlékly, a věci určené k mé toaletě.

Všechny tyto krásné předměty pro mne sice znamenaly cestu k přepychu, ale nevyvážily pohrdavé pohledy mých příštích družek. Rozloučila jsem se s maminkou, která byla dojatější než já, a ani jsem při tom neuronila moc slz.

Ptali se mě, co umím. Zkouška nebyla dlouhá, neuměla jsem vůbec nic kromě ranních a večerních modliteb podle anglikánské církve. Samozřejmě jsem neuměla číst ani psát, neuměla jsem se ani podepsat. I když mi už bylo devět let a vlastně jsem patřila mezi větší dívky, zařadili mě do třídy šestiletých dětí.

Znamenalo to pro mne obrovské ponížení, ale v tomto případě mi má pýcha, která mi byla tak často osudnou, projevila dobrou službu. Tolik jsem se styděla, že chodím do nejnižší třídy, že jsem udělala neslýchaný pokrok, jen abych postoupila do vyšší třídy. Za tři měsíce už jsem uměla obstojně číst a začínala jsem psát. Mohla jsem tedy být zařazena do vyšší třídy, kde se vyučovala aritmetika a gramatika; tam jsem zůstala asi osm měsíců a potom jsem přešla do třídy, jíž se říkalo „třída velkých“.

Tam se vyučoval zeměpis, dějepis, hudba a kreslení.

Už jsem udělala v hudbě a kreslení jisté pokroky, když za mnou jednoho rána přiběhla maminka a v slzách mi oznamovala, že můj ochránce, hrabě Halifax, náhle zemřel. Zabil se po pádu s koně a nic nám nezanechal. Penzionát jsem měla zaplacený ještě do konce měsíce. Pak mě však maminka musela z penzionátu vzít.

Novinka, že malá venkovanka, která dělala tak velké pokroky ve vzdělání, že tím zahanbovala i ty krásné slečinky, se musí vrátit ke svým ovcím, způsobila v nejvyšší třídě všeobecnou radost, mé tři dávné nepřítelkyně vůči mně stále chovaly značnou nevraživost. Jen v nižších třídách litovalo mého odchodu několik děvčat, s kterými jsem se spřátelila. Slečna Colmannová při loučení se mnou uronila pár slz, aby dala dobrý příklad svým chovankám.

Maminka také trpěla následky neštěstí, které nás postihlo. Jakmile statkářka zjistila, že už je z ní zase jen chudá vdova bez prostředků, zbavila ji jejího místa a znovu z ní udělala děvečku.

Byla jsem teď naprosto k ničemu. S výchovou, jíž se mi zatím dostalo, jsem se stala jakousi poloviční slečnou; nemohla jsem se už vrátit ve svých blankytně modrých šatech a slaměném klobouku do Marmontelu a pást ovce. Bylo potřeba najít mi nějaké zaměstnání.

Jednou ráno mi Dickova sestra, Amy Strongová, přišla vyřídit, že její matka pro mne objevila vhodné místo. Měla jsem nastoupit jako vychovatelka a domácí učitelka do rodiny pana Hawardena, který se bůhvíproč jmenoval stejně jako město, kde žil. Byl otcem proslulého lékaře z Leicester Square v Londýně. Tohle místo mělo daleko k mým smělým snům, ale musela jsem z něčeho žít a nemohla jsem si moc vybírat.

Výbavu jsme daly s maminkou dohromady z pozůstatků z penzionátu: mé nádherné modré šaty byly přešity na obyčejný oděv, a protože jsem měla vydělávat měsíčně dvanáct šilinků se stravou a ubytováním, spoléhaly jsme se na to, že si něco ušetřím a doplním si svou chudou toaletu.

Cítila jsem jako značné ponížení, že se musím vrátit do Hawardenu v postavení blízkém služebnému stavu, ale neměla jsem na vybranou.

3

#

[#

K panu Hawardenovi jsem přišla 20. září 1776. Mohlo mi být tak dvanáct nebo třináct let.

Pan Hawarden byl puritán starého ražení, stále vážný a neochvějně spravedlivý, jeho žena byla chladná a přísná jako on. Měla jsem pečovat o děti jejich jediné dcery, která zemřela na plicní chorobu, když cestovala za manželem do Ameriky.

Byly tři: dvěma starším byly čtyři a pět let. To nejmladší ještě chovala kojná.

Chod domu určovaly velké hodiny. Každou sobotu, když odbily poledne, je pan Hawarden znovu natáhl. Ani jednou tuto povinnost nezanedbal a celý týden potom probíhal přesně a pravidelně, jako soukolí dokonalého strojku. Když musel pan Hawarden v sobotu někam odejít, vždycky se vracel domů v půl dvanácté, nebo odcházel z domu v půl jedné. Byl si vědom toho, jak důležitý úkol musí toho dne splnit.

Celý rok, co jsem v tom domě bydlela, jsem nikdy neviděla, že by pan Hawarden udělal rychlejší krok než obvykle, nikdy nezvýšil hlas, nikdy se neusmál, ani jednou se nerozzlobil, nikdy nepromeškal příležitost, když mohl udělat něco dobrého, nikdy se nedopustil ani nejmenší nespravedlnosti.

Pan Thomas Hawarden byl určitě bohatý, i když jsem za celý rok neviděla v domě jiné peníze než těch dvanáct šilinků, které jsem dostávala každého prvního v měsíci o desáté hodině dopoledne s přesností příznačnou pro tento dům. Vyplácela mi je suchá ruka paní Hawardenové, bílá jako slonovina.

V létě se vstávalo v šest hodin, v zimě v sedm. O osmé se scházela celá rodina, páni i služebnictvo včetně chůvy s kojencem, v jakési modlitebně, kde byla na čtecím pultíku kovovými sponami připevněná bible. Pan Hawarden bibli otevřel a monotónním hlasem přečetl modlitbu. Jeho žena na závěr pronesla: „Amen.“ Poté se všichni odebrali do jídelny, kde se podávala snídaně skládající se z mléka, másla a vajec. Také tu byla velká čajová konvice na dvanáct šálků, odkud si každý po libosti mohl nalévat čaj, ale bylo jakýmsi nepsaným pravidlem, že každý si posloužil jen dvakrát. U stolu nás bylo pět: pan Hawarden, paní Hawardenová, dvě starší děti a já. Vděčila jsem za tu čest sedat u stolu s pány té části mých povinností, která mě pozdvihovala na úroveň učitelky. Ostatní služebnictvo mi tohle privilegium nezávidělo.

Přesně v poledne se usedalo k obědu. Oběd sice nebyl nijak přebohatý, ale byl chutný a dostačující. Každý dostal z láhve, která stála na stole v poledne i večer, sklenku bordeauxského vína, děti půl skleničky. Oběd trval hodinu.

V pět hodin odpoledne se podávaly sendviče, žitný chléb s máslem a koláče. Stejně jako při snídani, ani k svačině se nepilo nic kromě čaje. Svačina trvala stejně jako snídaně půl hodiny.

V osm hodin se večeřelo. Večeře byla skoro stejná jako oběd, jen děti při ní chyběly. Ty dostaly v půl osmé krajíc chleba s máslem nebo s medem, jak si přály, a v osm byly uloženy do postele. Nikdy jsem je neslyšela plakat, jenom někdy, když upadly a hodně si natloukly.

Každý čtvrtek po snídani zapřáhl kočí vozík s lavicemi a děti, chůva a já jsme nastoupily. Kočí nás odvezl za město. Tam na louce to byl pro nás svátek. Spadla z nás ledová atmosféra domu, která nás tížila: jako by se vypařila působením slunečních paprsků. Děti mě milovaly, vždyť jsem byla také ještě dítě.

V sobotu po svačině jsme všichni nasedli do vozu, který na nás zapřažený čekal přede dveřmi. Jelo se na „venkov“.

„Venkovem“ se nazývala velká vila dvě a půl míle od Hawardenu mezi Chesterem a Flintem na březích řeky Dee, asi čtvrt míle od místa, kde se vlévá do mořského zálivu. Cesta trvala dvě hodiny deset minut, nikdy míň, nikdy víc. Kočí třikrát popohnal koně bičem, jednou na začátku cesty, podruhé uprostřed, potřetí když jsme se blížili k vile. Když jsem poprvé uviděla moře, zažila jsem obrovskou radost, byl to pocit naprostého okouzlení. Uchváceně jsem k němu rozpřáhla paže, jako bych chtěla obejmout celou věčnost.

Neděle, které jsme po celé jaro, léto a podzim pravidelně trávili na venkově, byly zasvěceny modlitbám a procházkám. V ten den jsem měla děti na starosti nejen po snídani jako ve čtvrtek, ale i po obědě.

Jednoho dne, bylo to první květnovou neděli roku 1777 ke druhé hodině odpoledne, jsme spatřili na břehu moře hezkou loďku a u ní skupinku odpočívajících veslařů. Lavička na zádi byla pokrytá kobercem a vyzdobená sametovými polštáři. Pár kroků od loďky seděl na skládací stoličce muž a kreslil waleskou venkovanku s dítětem v náručí. Opodál stála mladá žena a dívala se mu přes rameno. Muž a mladá žena měli sice na sobě výletní oděv, ale i tak byli svrchovaně elegantní. Nebylo pochyb, že jsou z Londýna a ve Flintshiru se ocitli jen náhodou. Děti byly zvědavé a rozběhly se k nim. Volala jsem na ně, aby se vrátily. Ale jak byly poslušné doma v Hawardenu, tak neposlušné byly zde na venkově, kde se cítily zcela svobodné. Nereagovaly a doběhly až ke skupince, jedno se zastavilo u té dámy, druhé u malíře. Oba se otočili a udiveně na mne zírali.

„Pojďte blíž, slečno,“ oslovila mě ta dáma, „a dovolte nám, abychom se mohli po libosti kochat vaší krásou. Jste tak půvabná, že je skutečně radost se na vás dívat.“

Zčervenala jsem studem, ale srdce mi poskočilo radostí.

Mimovolně jsem k nim přistoupila. Malíř mi podával ruku, podala jsem mu svoji.

„A jakou krásnou ruku bude jednou mít!“ pokračoval malíř. „Podívejte se přece, Arabello.“

„Věřte mi, že se na ni dívám se stejným potěšením jako vy, Romneyi. Nejsem díkybohu žárlivá. Mohu se vás zeptat, jak se jmenujete a kolik je vám let, slečno?“

„Jmenuji se Emma, madame, a myslím, že mi bude čtrnáct,“ odpověděla jsem.

„Jakže, vy to nevíte přesně?“

„Maminka mi nikdy neřekla, kdy přesně jsem se narodila.“

„To musí být tedy dcera nějaké vévodkyně,“ poznamenal Romney.

„Ne, pane,“ odvětila jsem, „jsem dcera prosté venkovanky.“

„A tyhle děti jsou vaši sourozenci?“

„Ne, madame, jsem u jejich otce zaměstnaná jako vychovatelka a učím je číst a psát.“

„Dovedete si představit, Romneyi,“ pravila dáma, sklonila se k malíři a ztišila hlas, „jaké štěstí by s takovým zjevem udělala v Londýně?“

„Ne abyste ji začala svádět, vy pokušitelko!“

Potom se obrátil ke mně: „Slečno Emmo, mohla byste mi prokázat velkou službu? Kdybyste mi chvilku postála, rád bych si vás naskicoval.“

„S radostí, pane.“

„Tak tedy zůstaňte, jak jste.“

Ani jsem se nehnula. Pootočil se na stoličce a za necelých deset minut udělal akvarelem rozkošnou skicu mého portrétu. Jakmile byla skica hotová, ukázal mi ji.

„Poznáváte se?“ zeptal se.

„Ó,“ vykřikla jsem a začervenala se, tentokrát radostí. „Nejsem tak hezká!“

„Tisíckrát hezčí! Podívejte, Arabello, na tyhle nádherné tóny pleti, na ten jas v očích a měkkost vlasů, to by chtělo olej… Přijeďte do Londýna, slečno, až vás to přestane na venkově bavit, dám vám za jednu hodinu sezení tolik, kolik si vyděláte výchovou těchhle dětí za celý rok.“

„A vy mne nazýváte pokušitelkou, Romneyi?“

„Tak jí také něco nabídněte, Arabello. Já vám přece nebráním.“

„A já vám, slečno, když se rozhodnete odjet do Londýna a spokojíte se s místem společnice, dám deset liber měsíčně. Nesmírně ráda vás přijmu ve svém domě… Dejte mi kousek papíru a tužku, Romneyi.“

„Co chcete dělat?“

„Dát tomu krásnému dítěti svou adresu.“

„A k čemu by to mohlo být dobré?“ zeptal se Romney a pokrčil rameny.

„Kdo ví?“ opáčila Arabell.

„Vy byste měla tu odvahu mít u sebe takovou tvář?“

„Proč ne?“ odvětila dáma vyzývavě. „Já patřím k ženám, které neutíkají před srovnáváním, spíše je vyhledávají.“

Potom se obrátila ke mně: „Tady máte pro všechny případy moji adresu, slečno.“ A podala mi papír, na němž byla napsána tato slova: Miss Arabell, Oxford Street 23.

„Pojďme už, Romneyi,“ pobídla pak žena malíře a táhla ho k loďce, „víte, že nás za hodinu čekají v Park Gate a musíme se dostat přes celý záliv.“

Malíř se zvedl, hodil zlaťák k nohám venkovanky, jež mu stála modelem, a když mě míjel, podíval se na mě a řekl: „Přijedete-li do Londýna, slečno, jistě to pro vás bude dobré. Když tam nepřijedete, bude to ještě lepší. Tak zatím sbohem a… možná na shledanou,“ zamával mi.

„Na shledanou!“ volala Arabell nastupujíc do loďky.

Křehké plavidlo se rychle vzdalovalo pod mohutnými záběry vesel čtyř veslařů.

Zamyšleně jsem odvedla děti domů.

4

#

[#

Jistě si umíte představit, jaké bláznivé sny se mi honily hlavou po rozhovoru s malířem a s jeho krásnou družkou. Nerozuměla jsem polovině slov, která si mezi sebou vyměnili nebo jimiž se obraceli ke mně. Ale dobře jsem pochopila, že malíř by mi dal pět liber za každou hodinu, kterou bych mu pózovala, a miss Arabell deset liber měsíčně, kdybych se stala její společnicí. A oba mi prorokovali, že mě v Londýně čeká štěstí.

Určitě nebylo nic vznešeného na místě společnice u ženy, jejíž způsob života se mi zdál dost pochybný. Ale pro mě to byl velký krok k vysněnému štěstí a bohatství. Vždyť to znamenalo výdělek sto liber ročně místo těch sedmi nebo osmi!

A pak – Londýn! Londýn, to magické slovo, město, o němž všichni mluvili, kam se všichni chtěli dostat, kam mířily všechny ctižádostivé sny stejně, jako ústí všechny řeky do moře.

Když jsme se vrátili do domu pana Hawardena, setkala jsem se tam s hostem. Byl to pan James Hawarden, o němž jsem už mluvila, syn mého zaměstnavatele a slovutný lékař z Leicester Square.

Přijel z Londýna k otci na týdenní návštěvu. Celý týden tedy budu poslouchat o Londýnu!

Můj zjev na něj zapůsobil stejně jako na všechny ostatní. Položil mi několik otázek týkajících se mé rodiny a mne samotné. Potom se mě zeptal, co hodlám v životě dělat a proč nejdu do Londýna. Řekl, že by se mi postaral o vhodné místo. A zatímco mi srdce tlouklo touhou a nadějí, že mi málem vyskočilo z hrudi, zamyšleně se na mne díval a potom řekl rozhodně: „Ne, bude lepší, když do Londýna nepůjdete.“

Měla jsem na jazyku spoustu otázek, ale neodvažovala jsem se ho vyptávat před panem Hawardenem. Náhodou však pan Hawarden musel odejít.

Ještě za sebou nezavřel dveře a už mi ze rtů vylétla otázka: „Znáte pana Romneye?“

„Jakého Romneye?“ otázal se James Hawarden.

„Malíře,“ odvětila jsem.

„Kdo by neznal Romneye? Je to nejlepší portrétista současnosti.“

Potom pokrčil rameny a dodal: „Bohužel… je s tak velkým géniem spojena i velká nemravnost! Opustil báječnou ženu a dvě kouzelné děti, aby mohl žít s divami od divadla a s kurtizánami, které mu ničí zdraví a obírají ho o majetek. Pravda je, že pro své umění nelituje peněz. Je ochoten zaplatit modelu i pětadvacet liber, když mu ten model nabízí něco zvláštního, nevídaného. Ale jak vy znáte Romneye?“

„Já ho vlastně neznám,“ začervenala jsem se. „V penzionátu se mnou byla jedna jeho příbuzná.“

Pan Hawarden se vrátil a já jsem se odmlčela. Ten přísný puritán by jistě neschvaloval, že s jeho synem hovořím o takových tématech.

Už jsem s panem Jamesem Hawardenem nikdy o Romneym nemluvila. O miss Arabelle jsem mu nepověděla. Nechtěla jsem vědět, kdo je. Měla jsem jisté pochybnosti a její nabídka mě spíš děsila.

Za týden pan James Hawarden odcestoval. Jeho zájem o mne za ten týden pobytu u otce jen vzrostl, a tak mi před odjezdem připomněl, abych ho navštívila, kdybych se přece jen rozhodla přijet do Londýna, což mi vlastně nedoporučuje.

Nemusel mít strach, že bych na něj zapomněla! Jeho adresu jsem měla vrytou v paměti hned vedle adresy miss Arabelly.

Pár dní po jeho odjezdu jsem šla pro děti, které byly na návštěvě u jedné příbuzné paní Hawardenové, a náhodou jsem cestou míjela obchod se zrcadly, o němž mi před čtyřmi nebo pěti lety vyprávěl Dick. Zachvěla jsem se, když jsem se uviděla celá v jednom ze zrcadel vystavených ve výloze. Proti své vůli jsem se zastavila jako fascinovaná vlastním obrazem. V tu chvíli se kdosi dotkl mého ramene. Otočila jsem se a poznala Amy Strongovou, kterou jsem už skoro rok neviděla. Nevynikala sice zrovna elegancí, ale byla oblečena lépe, než odpovídalo jejímu stavu. Pohlížela jsem na ni s údivem. Všimla si, že mám plno otázek, a tak mi nedopřála čas a začala sama: „Co tady děláš?“

Rozesmála jsem se. „Vždyť jsi sama viděla,“ odpověděla jsem vesele.

„Ano, dívala ses na sebe do zrcadla a určitě ses sama sobě líbila. A máš pravdu. Chtěla bych být tak pěkná jako ty, věděla bych moc dobře, co s takovou krásou podniknout.“

„A co bys podnikla?“

„Odjela bych do Londýna. Všichni říkají, že s hezkou tvářičkou udělá děvče v Londýně štěstí. Vydej se tam a budeš milionářka. Pak si mě třeba vezmeš za komornou.“

Povzdechla jsem si: „To víš, chuť bych měla.“

„A co ti tedy brání?“

„A jak mám prosím tě já ve svém věku jet sama do Londýna?“

„Jestli potřebuješ někoho, kdo by jel s tebou, jsem tu já.“

„Mluvíš vážně?“ zeptala jsem se.

„Nemůžu mluvit vážněji.“

„Ale na cestu do Londýna je třeba peněz!“

„Ne, naopak, není to vůbec drahé, můžeš tam dojet za jednu libru. Ptala jsem se na to v Chesteru. Za libru si koupíš místo v dostavníku. Koupíme si dvě místa za dvě libry a za tři dny jsme v Londýně.“

„A co tvoje matka?“

„Moje matka?“ ušklíbla se Amy. „Od té doby, co jsem odešla ze statku, se moc nestýkáme.“

„Ty už nejsi u paní Riversové?“ To bylo jméno statkářky, u níž Amy sloužila.

„Ne… Bude líp, když ti řeknu všechno. Představ si, že k ní přijel na návštěvu její syn Charles, který slouží na lodi jako lodník. Celou tu dobu, co byl u matky, se mi dvořil. Mně byl Charles sympatický, je to hezký chlapec, tak jsem si to nechala líbit… Ale jeho matce se to nezdálo a vyhodila mě. Charles si myslel, že mi dluží nějaké odškodnění, protože mě vlastně připravil o místo, tak mi před odjezdem na moře dal patnáct liber. Pět jsem utratila za šaty a zůstalo mi celých deset liber. Chceš jet se mnou do Londýna? Dám ti pět liber… Vrátíš mi je, nebojím se, že bys mi je zůstala dlužná.“

„Děkuji ti, Amy,“ řekla jsem. „Ale jsem skoro stejně bohatá jako ty, mám sedm liber.“

„Ty máš sedm, já deset! Dohromady máme sedmnáct liber! S tím můžeme podniknout cestu kolem světa! A to nepočítám, že Charles je na admirálské lodi.“

„Kdybych si jen byla jistá…“

„Jistá čím?“ zeptala se Amy.

„Že ta dáma, která mi dala svoji adresu, se už vrátila do Londýna.“

„Nějaká dáma ti dala svoji adresu? A v Londýně?“

„Ano. Nabídla mi místo společnice. Nabízí mi deset liber měsíčně.“

„Deset liber měsíčně? A ty ještě váháš?“

„Opakuju ti, že jsem ji viděla asi před čtrnácti dny u moře, poblíž venkovského domu pana Hawardena.“

„Kde bydlí?“

„Slyšela jsem, že říkají něco o Park Gate.“

„Říkají? To tedy nebyla sama?“

„Byla s jedním malířem, který mi zase nabídl, že mi dá pět liber za každou hodinu, co pro něj budu pózovat.“

„Cože! Velká dáma ti nabízí deset liber měsíčně, když jí budeš dělat společnost, jeden malíř ti slibuje pět liber za hodinu pózování, a ty váháš? Kdybys byla katolička, řekla bych, že by tě měli prohlásit za svatou… Jeďme, Emmo! Brzy uděláš štěstí, uvidíš, a pak se postaráš i o moje!“

„Kdyby ještě tak existoval způsob, jak se dovědět, jestli jsou ještě v Park Gate nebo odjeli do Londýna!“

„Nic není snazšího. Máme Dicka! Ten chce jet také do Londýna, a protože jsme bohaté, vezmeme ho s sebou. Kdypak jezdíš s pány na venkov?“

„Každý víkend. K moři chodíme v neděli.“

„Jak se ti lidé jmenují?“

„Ten malíř se jmenuje Romney a ta dáma miss Arabell.“

„Romney… Miss Arabell… Zeptat se v Park Gate, co je s nimi… Buď klidná, na nic nezapomenu. V sobotu odjedu s Dickem do Chesteru. V neděli v deset hodin se budu procházet na mořském břehu. Tam se setkáme a já ti řeknu co a jak.“

„Ale to pak Dick ztratí místo na statku!“

„Ale jdi ty, Dick už se dávno o ovce nestará. Moc o jeho práci nevím… Myslím, že sem tam něco pašuje.“

„Ach Bože, pašeráky přece posílají na galeje!“

„Ano, když je dostanou, ale Dick je mazaný, nenechá se jen tak chytit. Jenomže už začíná být v těchto končinách moc známý, určitě by mu nevadilo, kdyby se přesunul jinam. Takže v neděli?“

„V neděli! Ale nic ti neslibuju.“

„Kdo od tebe chce nějaké sliby? Až budeme na místě, uvidíme. V každém případě si s sebou vezmi peníze a zavazadlo.“

A odešla lehce a bezstarostně, bylo zřejmé, že už se rozhodla.

Já jsem zůstala stát na místě a přemýšlela jsem. Potom jsem se na sebe naposledy podívala do zrcadla…

Naneštěstí mi zrcadlo poradilo stejnou věc jako Amy Strongová!

5

#

[#

Příští sobotu jsme jako obvykle, ve stejnou hodinu jako předešlý týden, odjeli na venkov. Nezapomněla jsem nic z toho, co mi Amy pověděla. Vzala jsem s sebou svých sedm liber a přidala k nim ještě dvanáct šilinků, které mi paní Hawardenová vyplatila předešlého večera. Jen jsem neměla žádné zavazadlo: na pár kousků mé nepatrné garderoby postačil šátek svázaný na rozích do uzlíku.

Bylo by obtížné vylíčit pocity, které na mne dotíraly, když jsem patrně naposledy ve svém životě vešla do toho domu. Zítra v noci už asi tajně uteču z bezpečného života a vydám se do neznáma, kde bude mým jediným ochráncem rozmarná náhoda. Pokoje dětí i můj byly v přízemí a okna vedla do zahrady. Zahradní vrátka ústila přímo na pláž a na té pláži mě klidně mohli očekávat Amy s Dickem, nad nimiž nikdo nebděl a nikdo je nehlídal.

Nazítří jsem byla i s dětmi v určenou hodinu na pláži. Dick a Amy už mě tam čekali, shodou okolností přímo na místě, kde jsem se před měsícem setkala s Romneyem a miss Arabellou.

Před třemi týdny prý z Park Gate odjeli. Nikdo nevěděl, kam se vydali, ale dalo se předpokládat, že se už do Londýna vrátili. Amy soudila, že bychom měli odjet. To bylo také Dickovo mínění, vypadalo to, že spěchá ještě víc než jeho sestra, aby už byl daleko od waleského pobřeží.

Z nás tří byli dva pro odjezd, a to byla většina.

Dostavník do Londýna odjížděl nazítří ráno v šest hodin, Amy prozíravě zamluvila dvě místa uvnitř a jedno pro svého bratra na střeše dostavníku. O půlnoci – nemohla jsem odejít dřív – na mě Amy a její bratr počkají u zahradní branky. Loďka nás odveze do Chesteru, budeme tam přibližně hodinu před odjezdem dostavníku.

Nastal večer. V obvyklou hodinu jsem uložila děti ke spánku a po večeři, přesně v deset hodin, jsem se odebrala do svého pokoje. Musela jsem napsat dva dopisy: jeden Hawardenovým a druhý matce.

Panu Hawardenovi jsem poděkovala za to, jak pěkně se ke mně v domě chovali, ale že mě jakási touha mocnější než já pudí do Londýna. Mamince jsem napsala, že jsem potkala bohatou dámu, která mi v Londýně nabízí báječné místo s platem deset liber měsíčně, a že k ní odjíždím. Dodala jsem, že jestli to místo bude skutečně tak skvělé, jak se zatím zdá, odvděčím se jí za všechnu mateřskou péči.

Oba dopisy jsem zapečetila, napsala adresy a hned jsem se cítila o něco klidnější.

Počkala jsem, až odbilo půl dvanácté, vyčkala ještě asi deset minut, políbila děti na rozloučenou, otevřela okno a vyklouzla do zahrady.

Pod oknem jsem zůstala chvilku stát. Ačkoli mi vlastně žádné nebezpečí nehrozilo, stejně mi prudce bušilo srdce.

Za pár vteřin ta hrůza pominula, ostatně bála jsem se spíš toho, co podnikám, než toho, co mě obklopovalo. Oči si přivykly na tmu. Rozběhla jsem se po štěrkové cestě. Když jsem byla u branky na pláž, zdálo se mi, že na druhé straně zdi někdo mluví. Nebylo na tom nic divného, přece tu měli čekat Amy a Dick. Nadechla jsem se a polohlasně se zeptala: „Amy, jsi to ty?“

Amy odpověděla „Ano,“ a hned jsem ji slyšela, jak říká Dickovi: „To je ona, už je tady.“

Zjevně se báli, že navzdory úmluvě z dnešního rána nedodržím slovo.

Otevřela jsem branku. Stačilo jen otočit klíčem.

Za brankou stáli Dick a Amy. Všimla jsem si, že Dick je ozbrojený, měl karabinu a dvě pistole. Byl už z něj dospělý urostlý osmnáctiletý mladík, vypadal odvážně a rozhodně.

Pár kroků odtud nás čekala malá loďka vytažená na písek. Amy a já jsme do ní nastoupily, Dick ji postrčil na vodu, naskočil a začal mocně veslovat.

Od oné noci uběhlo už sedmatřicet let, a přesto se mi zdá, že se to všechno stalo včera. Nebe bylo temné, ale jen proto, že nesvítil měsíc, jinak byla jeho skoro černá modř pokryta zářícími hvězdami, které se odrážely v ještě tmavší modři zálivu.

Přibližně ke třetí hodině jsme dorazili k druhému břehu zálivu a vydali se po pláži na cestu do Chesteru vzdáleného asi míli. Dick nás zavedl do jakési hospůdky. Amy a já jsme si objednaly šálek mléka, Dick, méně bukolicky naladěný než my, si poručil gin. Čekání uběhlo docela rychle a v šest hodin jsme nastoupili do dostavníku. Třetího dne ke třetí hodině odpoledne jsme dorazili do Londýna. Dick měl adresu malého hostince, kde mu pár slov doporučení stačilo, aby ho dobře přijali; majitel hostince byl patrně ve spojení se všemi pašeráky z pobřeží.

Hostinec stál v krátké uličce Villiers Street, jejíž jeden konec ústil u Temže, druhý u Strandu. Přiznávám se, že po příjezdu do vytouženého Londýna jsem byla spíš zastrašená než udivená. Povozy jezdily všemi směry, byl tady strašný hluk, chodci spěchali a vráželi do sebe a navíc ten čistý, průzračný vzduch, na nějž jsme byli zvyklí z venkova, se od chvíle, kdy jsme vstoupili do města, změnil v hustou šedivou mlhu. Ne, to nebylo moc poetické a vůbec to neodpovídalo mým nádherným snům.

Dick obstaral pro Amy a mě pokoj. Chtěla jsem se co nejdřív dovědět, jestli je miss Arabell v Londýně, a tak jsem se upravila a vydala se za Dickova doprovodu ven. Poptávali jsme se na cestu a za necelou čtvrthodinu jsme dorazili do Oxford Street.

Číslo 23 bylo vyryto na bráně rozkošného malého paláce, mříží prosvítala nádherná zeleň zahrady. Před branou stál vrátný v bohaté livreji. Třesoucím se hlasem jsem se ho zeptala, jestli je miss Arabell v Londýně.

„A co chcete Její Milosti?“ otázal se vrátný.

„Měla jsem tu čest setkat se s ní v Chesteru asi před měsícem,“ odvětila jsem. „Řekla mi, abych za ní přijela do Londýna, a dala mi svoji adresu.“

Vrátný zatáhl za šňůru zvonce, ten zazvonil a vzápětí se objevila asi čtyřicetiletá žena, patrně hospodyně.

Zopakovala jsem hospodyni, co jsem prve řekla vrátnému, a ukázala jí lístek, který mi dala miss Arabell.

„To je skutečně písmo madame,“ řekla, když si lístek přečetla. „Ale madame bohužel není v Londýně.“

„Ach Bože, a kde je? Přijela jsem rovnou k ní, doufala jsem, že ji tu najdu!“

„Poslední dopis, který jsme od ní dostali, byl odeslán z Doveru. Oznamovala nám v něm, že se naloďuje do Francie. Ale pravděpodobně se vrátí na dostihy.“ Ještě dodala, že dostihy jsou od 15. do 25. srpna a nabídla se, že předá své paní můj vzkaz. Napsala jsem na list papíru: Emma Lyonnová.

„Buďte tak laskavá a řekněte madame,“ dodala jsem, „že jsem ta dívka, kterou potkala ve Walesu na břehu moře a pozvala ji do Londýna.“

„A kde vás madame najde, když se rozhodne vás vyhledat?“

„Ještě netuším, kam půjdu, ani co budu dělat.“

„Zatím budeme bydlet v…“ chtěl dodat Dick.

Přerušila jsem ho, došlo mi, že adresa našeho hostince by našim osobám příliš věrohodnosti nedodala.

„Zatím budu bydlet u pana Jamese Hawardena, lékaře na Leicester Square. Mám ke svému jménu připsat ještě adresu?“

„To je zbytečné. Pan Hawarden ošetřoval Torna, když si zlomil nohu.“

„Děkuji… A teď,“ obrátila jsem se znovu k Dickovi, „mě laskavě doprovoďte k panu Hawardenovi.“

Dick se zeptal na cestu. Naštěstí to nebylo z Oxford Street do Leicester Square daleko.

6

#

[#

Ani pan James Hawarden nebyl doma, ale měl se vrátit před sedmou. Bylo půl šesté. Nabídli mi, abych na něj počkala. Poprosila jsem Dicka, aby pro mě za hodinu přišel.

Za půl hodiny někdo třikrát nebo čtyřikrát spěšně zaklepal na dveře. To se vracel pan Hawarden. Vstoupil do haly, kde jsem na něj čekala, a i když se už stmívalo a v místnosti bylo šero, okamžitě mě poznal.

„Ach, to jste vy, dítě!“ oslovil mě s úsměvem, v němž byl patrný jistý smutek. „Bál jsem se, když jsem odjížděl z Hawardenu, že vás potkám v Londýně.“

„To je výčitka, pane?“ zeptala jsem se.

„Ne… Mládí vždycky touží po dobrodružství a krása má své šťastné či bouřlivé osudy, jimž nemůže uniknout. Pojďme do mé pracovny. Tam budeme mít větší klid, myslím, že mi určitě máte co povědět.“

Vzal svícen se třemi svíčkami a kráčel přede mnou. Vstoupili jsme do jednoduše a současně elegantně zařízené pracovny.

„Takže jste tady,“ pravil. „Co tu hodláte dělat?“

„Pane,“ odpověděla jsem, „když jsem se vás ptala, jestli znáte Romneye, řekla jsem vám, že byl příbuzným jedné chovanky z penzionátu. Lhala jsem. A teď mi dovolte, abych vám řekla celou pravdu.“

Potom jsem mu popsala naše setkání do všech podrobností, pověděla jsem mu i o adrese, kterou mi dala miss Arabell, i o obou nabídkách. Nic jsem mu neskrývala, ani jak jsem opustila dům jeho otce, jak jsem přišla do Londýna, vylíčila jsem mu i svou nevydařenou návštěvu v Oxford Street.

Nechal mě mluvit. Potom se na mne upřeně zadíval a vzal mé ruce do svých.

„Dítě,“ řekl mi velmi jemně, ale zároveň i jaksi slavnostně, „ve svém věku a při své kráse máte před sebou v životě dvě cesty: jedna je přímá a prostá, podobá se jednotvárné rovině a vede k sňatku, mateřství, úctyhodnému životu a uctívanému stáří. Ta druhá míří strmě do kopce, ukáže vám nádherné obzory a vzápětí zase klesne dolů a vy se budete brodit odporným bahnem. Jste na rozcestí obou cest. Rozmyslete si, jakou se chcete dát.“

„Ó, pane, copak se můžete ptát?“

„Ptám se, protože jsem víc filozof než moralista. Nevěřím řečem některých sebevědomých vzdělanců, že je člověk vždy pánem svého osudu a jedná podle svobodné vůle. Věřím spíš tomu, že hmota neustále působí na ducha. Ne, duch nemá nad hmotou absolutní vládu. Stokrát se můžete rozhodnout pro přímou a prostou cestu, ale opojení smyslů vás z ní může svést. Dobré rady a dobrý průvodce vám mohou na začátku pomoci. Chcete-li, pomůžu vám. Ale musím podotknout, že jsou povahy, na něž nepůsobí rady ani dobrý příklad. Určitě jste tu ženu nezastihla doma díky zásahu prozřetelnosti. Můžete mi slíbit, že už k ní nepůjdete a že nevyhledáte ani Romneye? Jestli ano, ujmu se vás a budu vaším rádcem.“

Přemýšlela jsem. Cítila jsem na sobě jeho upřený pohled. Měla jsem dojem, že mi ten pohled proniká až do duše a dodává jí vůli, jakou dosud neznala.

„Pane,“ promluvila jsem po chvíli, „slibuji vám, že nevyhledám miss Arabellu ani Romneye. Slibuji, že k nim sama nikdy nepůjdu. Ale… ale jestli mě vyhledají oni sami, jestli je potkám bez svého vlastního přičinění, nemůžu vám slíbit, že budu mít sílu a odolám pokušení.“

„Uděláte, co bude ve vaší moci,“ odpověděl pan Hawarden, „víc od vás ani nemohu žádat, vždyť jste dcera Evina.“

V tu chvíli někdo dvakrát zabušil na dveře. Zachvěla jsem se.

„Pane,“ řekla jsem, „to bude asi bratr Amy Strongové Dick, přišel pro mě. Nechci se k ní vrátit. To ona mě přivedla do Londýna, a jestli se dám na špatnou cestu, cítím, že se o to zaslouží právě ona.“

„Dobrá, řekněte mu, že zůstanete dnes večer u mne, protože jsem vám slíbil, že vám zítra najdu nějaké místo.“

Potom otevřel dveře vedoucí do salonu, kde seděla mladá, asi třiadvacetiletá žena a vyšívala. Dítě u jejích nohou si listovalo v obrázkové knize.

„Má drahá,“ řekl pan Hawarden, „toto je ta mladá dívka, o níž jsem ti vyprávěl po návratu z Hawardenu. Pracovala u mého otce. Buď tak hodná a do zítřka se o ni postarej. Doufám, že jí hned zítra najdu odpovídající místo.“

Mladá žena se zvedla a přistoupila ke mně. V tu chvíli se ve dveřích objevil Dick.

„Dicku,“ řekla jsem mu, „omluvte mě prosím u Amy, ale pan a paní Hawardenovi si mě nechají tady. Jestli mi můj vzácný ochránce najde místo, hned vám napíšu.“

„Tak vidíte, slečno, přece jsem měl pravdu, když jsem vám říkal, že nemusíte mít strach. Bůh je dobrý a v Londýně je místo pro všechny. Na shledanou a Bůh vás opatruj.“

A Dick odešel celý nadšený, že mě potkalo takové štěstí.

Bylo to však to, co jsem přijela do Londýna hledat? Já jsem viděla štěstí v dráždivém, pohnutém životě překypujícím vzrušením, v životě plném napětí, zážitků a dobrodružství. Byla jsem krásná, to bylo vše. Krása mi musela dát to, co ostatním dala výchova, původ, majetek. Když mě Bůh obdařil takovou krásou, jistě mi tím chtěl nahradit, čeho se mi nedostávalo.

Takové myšlenky mi táhly hlavou, když jsem viděla tu poklidnou domácnost, kde si manžel četl, manželka vyšívala a dítě si prohlíželo obrázkovou knihu. Jak vzdálená byla vznešená, hrdá a sebevědomá miss Arabell! Jak vzdálené bylo nadšené zanícení, svobodný život a umělecká sláva Romneyova! Bláznivé mládí! Naivní, pomýlené představy a sny! Teď, když jsem dospěla ke konci svého života a dívám se zpět kajícnýma očima na to, nač jsem se tehdy dívala očima plnýma iluzí, oč raději bych si vybrala osud té klidné, mírné ženy místo osudu skvělé a vinou obtížené Emmy Lyonnové, bohaté a mocné lady Hamiltonové!

Když jsem nazítří ráno vcházela do jídelny, pan Hawarden se právě odněkud vracel. Přistoupil ke mně a tvářil se velmi radostně.

„Podařilo se mi to,“ pravil, „teď záleží jen na vás. Jeden z mých pacientů, přední londýnský klenotník, pan Plowden, potřebuje do obchodu děvče. Budete mít pět liber měsíčně a později uvidíme. Domluvil jsem s ním, že nastoupíte zítra ráno na zkoušku. Dovedu vás k němu.“

Potom si mě prohlédl od hlavy k patám.

„Nemáte nějaké lepší šaty, něco módnějšího?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Ne že by vám to takhle neslušelo, ale v takových drahých obchodech se vyžaduje určité oblečení. Kdybychom měli víc času, ale do zítřka…“

V tu chvíli vstoupila do pokoje komorná paní Hawardenové a ohlásila slečnu Cecily.

„Ale to je švadlena! Jako na zavolanou!“ zvolal pan Hawarden. „Řekněte slečně Cecily, ať počká, a madame, ať ke mně přijde.“

Komorná odešla a za pět minut vstoupila paní Hawardenová. Byla jsem celá zmatená.

„Má drahá, myslíš, že by byla slečna Cecily schopná ušít do zítřka šaty pro tohle dítě?“

„Bojím se, že to by nezvládla, ale počkejte…“

Paní Hawardenová si mě pozorně prohlédla, přistoupila ke mně a poměřovala své proporce s mými.

„Myslím, že to vyřešíme,“ řekla nakonec. „Cecily mi právě nese jednoduché, ale elegantní šaty. Slečna má skoro stejnou postavu jako já, je možná trochu štíhlejší, ale to se dá upravit. Slečna si tedy vezme moje šaty. Já je tak nutně nepotřebuji, mohu počkat, až mi Cecily ušije jiné.“

Manžel ji políbil na čelo.

„Teď vás opustím,“ řekl pan Hawarden. „To už je jen ženská záležitost.“ A odešel.

Šaty mi padly, jako kdyby byly ušity na mne. Nazítří v šest hodin ráno mě pan Hawarden dovedl k panu Plowdenovi, do nejkrásnějšího obchodu na celém Strandu. Doporučoval mě k mému novému zaměstnavateli, jako bych byla jeho vlastní dítě.

Od té doby jsem měla spoustu šatů, ale nikdy jsem v žádných nevypadala lépe než v těch od paní Hawardenové.

7

#

[#

Jestli se pan Hawarden domníval, že mě ostříhá před pokušením, když mi opatří místo v obchodu pana Plowdena, kde budu neustále obklopena diamanty, smaragdy, safíry a perlami, šeredně se mýlil. Tenhle učený anatom, který dokázal číst v hrudnících a útrobách svých pacientů a objevit tam nemoci těla, nedokázal vyčíst z mého srdce morální slabost, která mě stravovala.

Denně jsem se dotýkala stovek vzácných šperků různých tvarů, jež jsou přepychovou potřebou, ne-li nezbytností každé skutečné dámy. Kladla jsem je na šíje a zápěstí, připínala do uší bytostí zdaleka ne tak krásných jako já, ale mnohem šťastnějších, protože je do obchodu přivedli jejich manželé nebo milenci. Byla to pro mě nebezpečná hra, jako když se soudek s prachem postaví do těsné blízkosti ohně.

Deset nebo dvanáct dní po mém příchodu do obchodu se na mě přišel pan Hawarden zeptat. Pan Plowden na mě pěl samou chválu. Byl mnou přímo okouzlen. Neušlo mu, že většina pánů, kteří přišli koupit své ženě nebo milence šperk, by ho raději nabídla mně, a určitě se sem kvůli mně ještě vrátí.

Pan Hawarden byl nadšený a zeptal se mého zaměstnavatele, jestli by si mě mohl v neděli odvézt domů, že má pro mne překvapení. Zpátky by mě přivezl v pondělí velmi brzy ráno. Pan Plowden vřele souhlasil, neboť mohl prokázat svému lékaři laskavost, a přitom sám o nic nepřišel; v neděli jsou v Londýně obchody zavřené.

Paní Hawardenová mě přijala s obvyklou vlídností a laskavostí. Byl nádherný srpnový den. Zapřáhli koně do kolesky a jeli jsme na projížďku do Hyde Parku. Kavalíři na koních oblečení do přepychových obleků, které se tehdy nosily, elegantní amazonky ve vlajících šatech a v závojích, celá ta vrcholná přehlídka módy vysoké anglické společnosti mě nesmírně okouzlila.

Domů jsme se vraceli přes Green Park, šli jsme pěšky, abychom udělali radost chlapečkovi. Zeptala jsem se pana Hawardena, jestli tohle je to překvapení, o němž mluvil.

„Ne,“ odvětil. „Neušlo mi, že jste se skvěle bavila, ale mám pro vás ještě něco lepšího než vyjížďku. Dnes večer uvidíte slavného Garricka.“

Vůbec jsem netušila, kdo ten Garrick je. Nestyděla jsem se přiznat svoji nevědomost a zeptala jsem se.

„Garrick je jedinečný herec, nejlepší ze všech, lepší neexistuje. Dnes večer hraje patrně naposledy, naopak poprvé uvidíme debutující mladou herečku, předpovídají jí velkou budoucnost. Jmenuje se Siddonsová. Ředitel divadla Sheridan, který je současně mým přítelem i pacientem, mi na dnešní sváteční večer poslal lístky do lóže.“

„Cože?“ zvolala jsem. „Já půjdu do divadla? Já uvidím komedii?“

„Ne, bude to tragédie, ale doufám, že se vám i tak bude představení líbit.“

Vykřikla jsem radostí a tleskala rukama jako dítě, jímž jsem ostatně ještě byla.

„A jak se ta tragédie jmenuje?“

„Romeo a Julie, dítě, je jedním ze čtyř stěžejních děl Williama Shakespeara.“

„A já to uvidím,“ zvolala jsem znovu. „Bože, jak jsem šťastná.“

Byla jsem skutečně unesená blahem.

„V kolik hodin se začíná?“ zeptala jsem se.

„Přesně v půl osmé.“

„Ale budeme tam včas, ano?“

„Budeme v lóži, ještě než se zvedne opona.“

„Ach Bože, je teprve pět hodin.“

„Za pět minut, ale uběhne to. Ještě máme na práci spoustu věcí. Třeba si musíme dát svačinu a šálek čaje, k večeři se dostaneme až dost pozdě. A potom se také musíte vhodně obléct.“

„Obléct? Já? Ale, pane Hawardene, víte dobře, že mám jen tyhle šaty, které mi paní Hawardenová tak velkoryse darovala. Jedině že bych si vzala ty své modré šaty, ale abych se vám přiznala, moc jsem se o ně teď nestarala, ani nevím, v jakém jsou stavu…“

„To se snad nějak srovná, doufám,“ usmál se pan Hawarden.

Při svačině jsem nespouštěla oči z ručiček hodin.

Když jsem vypila čaj a snědla koláče, vybídli mě, abych šla do pokoje, kde jsem již jednou přespala. Nevěděla jsem dost dobře, co tady budu těch čtyřicet minut dělících nás od odjezdu do divadla dělat. Tu jsem spatřila rozkošné šaty z modrého taftu, krásné jako z pohádky, jako by byly vystřižené z nebeské modři.

V tu chvíli vstoupila do pokoje komorná.

„Slečno, smím vám pomoct s oblékáním?“ zeptala se a vzala šaty do rukou.

Jak byl pan Hawarden velkorysý! Nejenže mě chtěl zavést do divadla, ale ještě mi pro tu příležitost nechal ušít nové krásné šaty. Do očí mi vstoupily slzy. Chtělo se mi rozběhnout se za ním a vyjádřit mu svoji vděčnost.

„Kde je pan Hawarden?“ zeptala jsem se komorné.

„Obléká madame, když já pomáhám s oblékáním vám. Musíme být hotové včas.“

Zasnila jsem se, už jsem nebyla netrpělivá. Myslela jsem na toho muže, který měl všude tak skvělou pověst, byl nejlepším lékařem v Londýně, vynikajícím anatomem, vědcem první třídy. A teď oblékal svou ženu jen proto, aby dcera děvečky ze statku, bývalá vychovatelka v domě jeho otce, prodavačka u pana Plowdena, nepřišla pozdě do divadla a neztratila ani minutu ze zážitku, který jí slíbil.

Ve čtvrt na osm zaklepal tenhle skvělý muž na dveře pokoje.

„Tak co, jak jste na tom?“ zeptal se.

Rychle jsem vyšla a uchopila jeho ruku. A než mi v tom mohl zabránit, políbila jsem mu ji.

Pan Hawarden mi v rozpacích ruku vytrhl a obrátil se ke své ženě: „Tak honem, do vozu, slíbil jsem tomu děvčeti, že budeme v divadle ještě před zdvižením opony.“

Skutečně jsme zaujali místa v lóži ve chvíli, kdy začínala předehra. Měla jsem ještě čas porozhlédnout se po skvělém půlkruhovém prostoru. Ředitel divadla Sheridan nechal divadlo zrekonstruovat a práci zadal nejlepšímu londýnskému architektovi. Připadalo mi, že jsem se ocitla v paláci z pohádky.

Byla jsem omámená světly, hypnotizovaná hudbou, fascinovaná zlatem, diamanty, květinami, nedokázala jsem pochopit, že může být někde tolik přepychu a bohatství najednou, žasla jsem, kde jsem se to ocitla.

Zvedla se opona. Od té chvíle jsem už neviděla nic jiného než náměstí ve Veroně.

8

#

[#

Jistě si dokážete představit, jak na mne působilo představení Shakespearovy hry Romeo a Julie. Moje dosud nedotčená čistá duše přímo sála esenci poezie, lásky, soucitu, žalu a hrůzy, jimiž překypuje tato nádherná hra.

Byla jsem stejně stará jako Julie, krásná a vášnivá jako ona, a hned jsem pochopila náhlý a prudký cit, který v ní vzplál, když uviděla mladého Monteka.

Moje nadšení bylo obrovské, cítila jsem se šťastná. Když přišly balkonové scény, ta první tak poetická a druhá tak vášnivá, tiskla jsem obě ruce na srdce, ani jsem nedýchala, oči jsem upírala na scénu a chtěla jsem stejně jako Julie současně Romea zadržet i ho od sebe zapudit.

Když pak Julie vypila nápoj, který ji měl uspat, prožívala jsem hrůzu spolu s ní, jako ona jsem se chvěla při pomyšlení, že se probudí v hrobce svých předků a třeba uvidí ty mrtvé vycházet z hrobů. Pak následovalo vyvrcholení tragédie, jež zapůsobilo nejen na mne, ale i na ostatní diváky. V původní Shakespearově verzi umírá Romeo u Juliina hrobu a neví, že ona jen spí. Julie pak nabude vědomí až po Romeově smrti.

Geniálního Garricka napadlo, jak ještě umocnit dramatičnost této vrcholné scény: probudil Julii ve chvíli, kdy Romeo vypil svůj jed. Oba umírají současně, Romeo prudkým jedem a Julie s dýkou v hrudi. Kolik bolesti a beznaděje tryskalo z této scény! Ve chvíli, kdy se Julie probodla, jsem omdlela, zatímco hlediště propuklo v ovace a děkovalo Garrickovi za tento nápad a za jeho úžasný talent. Mé mdloby nebyly nebezpečné, probrala mě trocha vody. Stiskla jsem ruce pana Hawardena a vrhla se do náruče jeho ženy.

Vrátili jsme se domů, kde nás čekala večeře, ale já jsem nedokázala pozřít ani sousto. Oči jsem měla stále plné světel, hlavu omámenou poezií a v srdci lásku a okouzlení. Požádala jsem pana Hawardena, abych se směla odebrat nahoru do pokoje. Přikývl a přistoupil ke knihovně.

„Vím, co teď potřebujete,“ řekl. „Chtěla byste se vrátit do té hry, znovu všechno prožít. Tak šťastnou cestu!“ A vložil mi do rukou knihu, svazek Shakespearových her, kde byla také tragédie Romeo a Julie.

Vykřikla jsem radostí. Pan Hawarden uhodl mé nejvroucnější přání. Utekla jsem do pokoje, vrhla se do křesla a přečetla celou hru od prvního do posledního slova. Usnula jsem ke třetí hodině únavou. Ve snu jsem byla Julií, v náručí jsem svírala nehmotného Romea a spolu s ním umírala láskou a bolestí.

Nemusím snad ani připomínat, v jakém duševním rozpoložení jsem ráno přišla do obchodu. Požádala jsem pana Hawardena, aby mi tu kouzelnou knihu půjčil. Ve voze jsem ji tiskla na srdce, snad jsem se bála, aby jí ta poezie, jíž byla plná, nedarovala křídla a aby mi neuletěla. Jak mi ten den připadalo všechno ponižující, s jakou nechutí jsem obsluhovala zákazníky, lichotila jim, nabízela jim zboží a vychvalovala je!

Přes den jsem se neodvažovala číst, ani to nebylo možné. Obchod pana Plowdena byl jedním z nejvyhledávanějších v Londýně a pořád v něm bylo plno zákazníků. Měla jsem neustále co dělat. O to netrpělivěji jsem očekávala desátou hodinu večer, kdy se zavíralo.

Hned jsem spěchala do svého pokoje v podkroví. Knihu jsem vlastně nepotřebovala. Za jednu noc jsem se naučila celou hru zpaměti. Hlavně moje scény – vlastně bych měla říci Juliiny scény – byly vyryté slovo od slova v mé duši. Zapamatovala jsem si nejen verše, ale i gesta a intonaci, s nimiž mladá talentovaná herečka roli ztvárnila.

Zkoušela jsem ji napodobit, ale při mé pýše se mi zdálo, že dokážu verše říkat s větším citem, že jsou mé pohyby vláčnější, že můj hlas je něžnější. Později, když jsem viděla slečnu Siddonsovou i v jiných hrách, jsem zjistila, že byla skutečně nedostižná v rolích lady Macbeth či Hamletovy matky. Rolím něžných a zamilovaných žen, jako byla Julie a Desdemona, však zůstávala něco dlužna. Měla jsem dojem, že mě příroda obdařila vším, co role Julie potřebovala.

Strávila jsem část noci deklamováním před zrcátkem, v němž jsem se sotva viděla. Nazítří ráno se mě paní Plowdenová napůl nevinně a napůl ironicky zeptala, jestli mluvím ze spaní. Mí sousedé z okolních světnic v podkroví si stěžovali, že nemohli celou noc spát. Potom mě poprosila, abych poněkud tlumila své hlasové projevy.

Musela jsem se tedy vzdát jediné skutečné radosti, kterou jsem na tomto světě měla. Stejně jsem pokračovala ve svých nočních studiích, ale polohlasně. Mým velkým snem bylo představit se nějakému řediteli divadla a požádat ho o angažmá. Dokonce jsem myslela na samotného pana Sheridana. Ale mohla jsem požádat pana Hawardena, aby mě k němu doporučil? Sdělit mu, že chci opustit obchod pana Plowdena a dát se na divadelní dráhu? Že chci sejít z rovné cesty, na niž mě navedl, a vydat se po křivolaké pěšině, od níž mě už odvrátil, jak doufal? Cítila jsem, že v sobě nenajdu odvahu říct mu to do očí.

Tak uběhlo čtrnáct dní, během nichž mnou zmítaly nejrůznější touhy a pochybnosti. Už přes měsíc jsem pracovala u pana Plowdena. A pak zčistajasna zastavil přede dveřmi obchodu elegantní kočár a lokaj v livreji otevřel dveře dámě oblečené s vybranou elegancí.

Byla to miss Arabell.

Rázně a povýšeně vstoupila do obchodu. Vypadala jako bohyně módy a bohatství nebo ještě lépe jako sama Fortuna. Okamžitě si mě všimla, její pohled se zkřížil s mým, ale na tváři se jí nepohnul ani sval, nedala nijak najevo, že mě zná. Neudivilo mě to, určitě jí zapomněli dát lístek s mým jménem. Myslela si, že jsem ještě na venkově, pakliže na mě úplně nezapomněla, a když mě uviděla tady, u pana Plowdena, napadlo ji určitě, že potkala někoho, kdo se mi podobá. Nechala si ukázat šperky, a ačkoli jsem jí je předváděla já, chovala se ke mně jako k naprosto neznámé osobě.

Vybrala si nádhernou soupravu šperků se smaragdy lemovanými diamanty, která stála kolem tří tisíc liber. Na odchodu řekla panu Plowdenovi: „Pošlete mi ty šperky do paláce dnes v pět hodin i s účtem.“

Potom pokývla hlavou směrem ke mně: „A přiveze mi je tato slečna.“

Zachvěla jsem se.

Pan Plowden odpověděl, že jejímu přání bude vyhověno, a s poklonami ji vyprovodil ke kočáru.

Miss Arabell mu pokynula a kočár se rychle rozjel.

Zůstala jsem jako opařená. Tahle nečekaná událost přišla, jako bych ji svými sny přivolala, jako by víla mávla kouzelným proutkem a přiběhla na mé vzývání. Nehledala jsem miss Arabellu, to miss Arabell vyhledala mne.

Před pátou nechal pan Plowden zavolat kočár, nepovažoval za vhodné, abych pobíhala po londýnských ulicích se šperky takové ceny. Kočár zastavil před číslem 23 na Oxford Street.

Okamžitě mě uvedli dovnitř.

Pokývla paní Northonové, aby nás nechala o samotě.

„Madame,“ oslovila jsem ji třesoucím se hlasem a neodvažovala jsem se přitom zvednout oči, „přinesla jsem vám šperky, jež jste si vybrala u pana Plowdena, a účet, který…“

Přerušila mě: „Tak tady jste, vy malá nevděčnice. Jen pojďte blíž.“

„Kde?“