NUESTROS AÑOS VERDE OLIVO

Copyright © 2011, Roberto Ampuero

Copyright © 2014, Penguin Random House Grupo Editorial S.A.

České vydání © Bourdon, 2024

Překlad © Štěpán Zajac, 2024

Obálka © Jiří Dvorský

ISBN: 978-80-7611-143-1

Věnováno Exequielu Ibáñezovi a Johnu Stamlerovi

Nezapomeň, básníku. Na kterémkoli místě, kdykoli dějiny ověnčí tě slávou nebo zdrtí zklamáním vždy najde se báseň nebezpečná, co vyslídí tě, veršem úskočným.

PÍSNĚ STARÝCH BARDŮ

HEBERTO PADILLA

… a přítomnost je sama. Paměť čas pozdvihá. Posloupnost a klam ustavičné hodin tikání. Rok sám neméně marný je než marná dějin změť. Svítání a noc a mezi nimi hlubina zániků, světel, propast úzkostí; tvář, která shlíží se v kalném zrcadlení odrazem noci, v omšelém skle v jinou tvář měnit se začíná.

Prchavý dnešek, vetchý je a je i věčný;

Však jiné nebe nečekej, ba ani jiné peklo není.

OKAMŽIK

JORGE LUIS BORGES

Paměť je a bude vždy jenom fikcí. Proto s výjimkou historických osobností žádná z postav, o nichž se zde píše, neexistuje. Jakákoli podobnost se skutečností je náhodná a neúmyslná.

25. ledna 2010

Milý Roberto,

velice rád jsem tě poznal a jenom lituji, že jsme ve shonu Santiaga mohli prohodit sotva pár slov a nevedli jsme spolu žádný dlouhý hovor, jak bych si přál. Pravdou však je, že jsem s tebou v těchto dnech rozmlouval při čtení Našich let v olivově zeleném, která jsem právě dočetl. Těmito řádky ti chci poblahopřát ke skvělému svědectví v podobě románu, jenž na mě hluboce zapůsobil. Již dlouho mě žádná kniha nepohltila a nedojala tak, jako tvé velice upřímné, pravdivé a pronikavé vylíčení iluze o kubánské revoluci, kterou tolik Latinoameričanů sdílelo, a současně i zklamání, jež následovalo po počátečním nadšení, když jsme v rozporu s tím, v co jsme doufali, zjistili, že Fidelova revoluce a barbudos se nijak neliší od těch, které – jak známo – proměnily Rusko a lidovou Čínu v tyranie. Tvá kniha znamenitým způsobem popisuje autoritářský mechanismus, jenž si postupně osvojil anarchistické zatýkání ospravedlnitelné v počáteční době jako nástroj, který Kubu přetvořil do podoby zkorumpované autokratické společnosti, v níž lež učinila život nesnesitelný pro každého, kdo se odmítá podvolit služebnosti a klamům. Přestože protagonista a vypravěč příběhu je nucen učinit mnoho ústupků, nikdy neztrácí vrozenou slušnost a smysl pro spravedlnost, které umožňují udržovat slabé světélko naděje uprostřed deprimující skutečnosti.

V letech bezprostředně předcházejících době, v níž se Naše léta v olivově zeleném odehrávají, jsem Kubu navštívil pětkrát a pokaždé jsem zakusil zkušenost sice méně traumatickou, avšak velice podobnou procesu, který prožívá tvá postava. Poznal jsem mnoho hlavních hrdinů tvého příběhu a stýkal se s nimi. Zejména s Hebertem Padillou, s nímž jsem se seznámil v době, kdy zanechal poezie, aby se plně oddal práci pro revoluci, a s nímž jsem se stýkal i později, kdy začaly jeho neshody s režimem. Je velice těžké napsat příběh, jaký vyprávíš, a nezabřednout přitom do černobílého a stereotypního vidění. Je těžké neupírat lidskost ani těm nejhanebnějším darebákům a zároveň vykreslit všechny odstíny a drobnosti, které umožní soudit každé chování i prožitek v obecném kontextu. Příběh zároveň jiskří životem díky pitoreskní, ubohé, vypočítavé a cynické lidské fauně ve vypravěčově okolí. Svižné a vtipné příhody uvolňují napětí, které čtenář prožívá, a poskytují mu chvilky jakéhosi úlevného oddechu. Napsal jsi vynikající knihu. Ujišťuji tě, že bude žít po mnoho let a bude si časem získávat další čtenáře.

Jsem nyní v Limě a znovu pročítám román, na němž pracuji již tři roky. Do Madridu se vrátím počátkem dubna a v Evropě strávím zbytek roku. Doufám, že se naše cesty opět protnou a my si konečně najdeme čas nejen na dlouhý hovor o literatuře a politice, ale i na obyčejné klepaření. Kvůli svému románu jsem teď zavalený spoustou povinné četby, pro čistou čtenářskou potěchu mám však po ruce i tvůj román Případ Neruda.

Ještě jednou ti blahopřeji.

Se srdečným objetím

MARIO VARGAS LLOSA, 2010

I. MIRAMAR

1

Oženil jsem se ve vlhké, třeštící a horké atmosféře Havany sedmdesátých let. Bylo to samozřejmě z lásky. Hned na začátku však musím zdůraznit, že v tom svou roli sehrála i sázka, která zůstala dodnes nesplacená a o níž se má žena nikdy nedozvěděla. Táhlo mi na dvacet. Margaritě na osmnáct.

Měla zpěvný hlas, světlou kůži, postavu ve tvaru amfory a žila pod dohledem funkcionářů oblečených v guayaberách1[1] a pohledných vojáků s olivovými ratolestmi na výložkách. Byla dcerou comandanta Ulisese Cienfuegose, o němž jsem zpočátku zhola nic nevěděl.

Sňatek jsem uzavřel před zraky vybrané společnosti, hlučné a elegantní, která si připíjela šampaňským Moët & Chandon v křišťálových sklenicích d’Arques pod rudě rozkvetlými flamboyanty a majestátními kokosovými palmami, jež z luxusní havanské čtvrti Miramar střeží Karibik. Daleko, velmi daleko od křivolakých a strmých uliček přístavu ve Valparaísu, v mém rodném městě.

Tento příběh s příchutí karibské romantiky však nezačíná, jak by se mohlo zdát, v tropech nebo v blízkosti proudů Mexického zálivu, nýbrž uprostřed sněhových vánic za kruté evropské zimy. V Chile socialistický prezident Salvador Allende zemřel pár měsíců předtím během státního převratu generála Augusta Pinocheta; ve Vietnamu americké jednotky ustupovaly před zdrcující vietnamskou ofenzívou a ve východní Evropě se dosud nezacelily rány způsobené sovětskou invazí do Československa. Já jsem tehdy v ponurém a kontaminovaném Lipsku obýval pokoj na koleji v ulici 18. Října a studoval filozofii na Karl Marx Universität.

Opustil jsem Chile za nadvlády vojenské junty ve chvatu, aniž jsem čekal na svolení Komunistické mládeže, jejímž jsem byl členem. Jotu, jak se organizaci zkráceně říkalo, diktatura nelítostně pronásledovala za to, že podporovala Allendův pokus o zavedení socialismu v zemi. Utekl jsem ze země a našel azyl ve východním Německu, veden strachem, který mi naháněly ozbrojené hlídky, tábory politických vězňů, svévolné zatýkání, mrtvá těla se stopami po mučení a se střelnou ranou do týla unášená vodami řeky Mapocho i nekonečné noci se zákazem vycházení, kdy bylo slyšet jen skličující ozvěnu sirén, hukot bojových vrtulníků a střelbu do lidí.

O něco později, zatímco jsem ve svém pokoji vršil Marxovy a Leninovy spisy, pídil se v knihovnách po objemných učebnicích historického materialismu Nikitina a sovětské Akademie společenských věd nebo širokými okny univerzitní menzy jen tak pozoroval, jak vichr víří sníh na lipských střechách a dláždění, jsem přesvědčoval sám sebe, že zakrátko, nejdéle tak za rok, Chile znovu nastoupí cestu sice strohé, ale stabilní země s příkladnou demokracií a já se budu moci vrátit do vytouženého otcovského domu. Nemohl jsem samozřejmě tušit, že v mé zemi už nikdy nic nebude tak, jak bývalo.

Na kolejích jsem sdílel pokoj s Joaquínem Ordoquim, neklidným kubánským studentem bohémského založení, synem starého komunisty a člena guerilly, jenž nedávno, politicky hanebně izolován, zemřel v Havaně na rakovinu plic. Několik let předtím ho tajná policie k jeho velkému překvapení nařkla ze spolupráce se CIA v době, kdy působil jako velitel západní divize kubánské armády. Navzdory jeho bezúhonnému výkonu funkce, jímž si vysloužil řadu vládních i stranických vyznamenání, vojenský tribunál comandanta Ordoquiho jednoho červencového rána degradoval a odsoudil k doživotnímu domácímu vězení.

Noc co noc ke mně temnotou našeho pokoje doléhal Joaquínův tlumený a chrčivý vzlykot. Devatenáctiletý obr, míšenec s klukovskou duší, vlasy nazrzlými a pichlavými jako drátěnka a s pletí světlejší, než bývá u mulatů obvyklé, štkal nad křivdou, které se režim dopustil nejen na otci, jehož považoval za vzorného revolucionáře, ale i na matce Eddy García Buchakové, vynikající komunistické intelektuálce aristokratického původu, kterou po ovdovění obvinili, že byla manželovým komplicem a také ji pak drželi v domácím vězení. Teď na ni dopadalo nejen pohrdání vyvlastněné kubánské buržoazie, nýbrž i zášť revolučních rychlokvašek, lidí, kteří se povzbuzeni Fidelovým vítězstvím a hnáni vidinou funkcí a prebend stali komunisty ze dne na den a v očích komunistické staré gardy nalézali jen tichou výčitku za svůj oportunismus.

Mulat každou noc na kavalci pode mnou naříkal ve tmě jako velký, raněný medvěd. Byl přesvědčen, že rodiče nejsou zrádci a že nebude trvat dlouho a Fidel se postará, aby se vše objasnilo. A když jsem rozsvěcel noční lampičku, abych se ho zeptal, co se děje, Joaquín polkl slzy a pokaždé mi se sevřenými víčky a mumlavým hlasem odpovídal:

„To nic, Chilane, však víš, to moje zatracený astma. Jsem astmatik jako Che Guevara.“

Ve dne se mu nálada bohudík měnila a stával se z něj povídavý a dost odvázaný kluk, který na koleji, kterou jsme sdíleli se Severokorejci, Vietnamci, Palestinci, Rusy, Mongoly, Namibijci, Etiopany a Peršany, všichni do jednoho členové revolučních politických stran zocelených antiimperialistickým zápasem, vypadal šťastně. Pravdou ovšem je, že Joaquín měl také ve zvyku mizet z vyučování, krást v samoobsluhách a používat bez svolení moje oblečení. Nejednou jsem ho na ulici nachytal ustrojeného do mých věcí. Vždycky měl pohotově na jazyku nějakou výmluvu. Bylo nemožné se s ním rozhádat.

„Neber si to tak, kamaráde, měl jsem veledůležitou schůzku a chtěli po mně, abych přišel v obleku. Víš přece, že na Kubě kvůli americkýmu

embargu obleky nejsou. Ber to jako solidární výpomoc a pusť to z hlavy. Až se vrátíš, najdeš všechno ve skříni, čisťounké a nažehlené líp než předtím.“

Joaquín se nevěnoval studiu, nýbrž spánku, potulkám a tlachání o Che Guevarovi, Fidelovi a Camilu Cienfuegosovi, o nichž mluvil, jako by to byli staří přátelé. Žádnou hezkou holku, která se mu připletla do cesty, nenechal na pokoji. Byl schopen trávit hodiny ve skrytu za oknem našeho pokoje ve třetím patře budovy a číhat na kořist. Nehybně tam vyčkával ve škrobeném postoji a spřádal krkolomné plány, jak se ke studentkám nejlíp přitočit a ulovit je na svou barokně vyšperkovanou tropickou výřečnost. Popravdě řečeno, dívek, které unikly Joaquínovu zájmu nebo samy odolaly jeho blouznivému švitoření, bylo pomálu. Zatímco dívky procházely pod našimi okny, předem vynášel odvážné soudy o jejich domnělých milostných kvalitách.

„Tak abys věděl, kamaráde, z toho, jak se holky dívají, i ze způsobu, jakým chodí, lze odvodit naprosto všechno,“ tvrdil a snažil se mě přesvědčit o spolehlivosti svých odhadů. „Některým to jde poznat na vlasech, jako třeba támhleté Bulharce, která, soudě podle pevných, vlnitých a hustých vlasů, musí být v posteli hotová smršť.“

„Nevymýšlej si,“ namítal jsem skepticky. „I ta největší upejpavka a netýkavka se může projevit jako lvice.“

„Jiným to poznáš na hlase,“ rozladěně si vedl svou a mým výhradám záměrně nedopřával sluchu. „Hluboký, poněkud kořaleční hlas je známkou nezkrotné vášnivosti, zatímco hlas sladký a medový může pro změnu znamenat potlačovanou chlípnost.“

„Nepovídej.“

„Ačkoli je pravděpodobné, že vzhledem k tomu, odkud pocházíš, tedy z mrazivého jižního cípu Ameriky, tato karibská uměnověda ti, kamaráde, zjevně nic neříká.“

Jednou ráno, kdy venku sněžilo a my jsme v kolejním bufetu snídali černý chléb s máslem a sklenici mléka, Joaquín oznámil, že mi představí jednu kubánskou krásku.

„Představím ti ji jedině proto, že se zrovna blíží, a mně tudíž jiná možnost nezbývá,“ upřesnil.

Pochybovačně jsem se otočil, kam ukazoval. Znal jsem dobře Kubáncovy horečnaté stavy plné rozechvění, jež se ho, pokud šlo o ženy, zmocňovaly. Když jsem ji však spatřil, zatajil se mi dech. Oči jako dvě zeleně zářící svítilny zasazené v krásné a oduševnělé tváři. Její postava mi připomněla ladné křivky kytary. Vlasy měla rozpuštěné na záda, bledá a okatá jako Murillovy madony, a při chůzi se ledabyle pohupovala v bocích.

„Margarita Cienfuegosová. Nejen nejhezčí Kubánka pod sluncem, ale také nejlepší studentka germanistiky na Karl Marx Universität,“ rozšafně mi ji představil Joaquín, uklonil se a políbil jí ruku.

„Nech si to koketování, chlapečku,“ zaprotestovala a předstírala, že je z tolika lichotek celá nesvá. Když se dozvěděla, že jsem do Lipska právě přijel z Chile, rozloučila se a odkráčela chodbou pryč. Pomyšlení, že spěchá, protože na ni nedaleko v nějakém pokoji netrpělivě čeká neznámý milenec, ve mně probudilo žárlivost stejně nezvladatelnou jako nečekanou.

„Co na ni říkáš?“ zeptal se mě Joaquín, chlípný pohled v očích. S přidrzlým výrazem svíral mezi zažloutlými zuby doutník.

„Nezbývá mi nic jiného než ji sbalit,“ odtušil jsem a pomyslel si, že mi ji do cesty přihrála náhoda.

Joaquín vyprskl hlučným smíchem, až mu doutník vypadl z úst. Sebral ho, vztyčil ukazovák pravé ruky a prohlásil:

„Měj se na pozoru, kamaráde. Na velkém pozoru. Margarita je dcera comandanta Ulisese Cienfuegose a ten z ní nespustí oči.“

Trvalo mi léta, než jsem do důsledku pochopil Joaquínovo varování. Mé zkušenosti byly tenkrát velmi chabé. V Evropě jsem se nacházel sotva několik měsíců a zdaleka jsem nebyl světaznalý. Vyrůstal jsem pod ochrannými křídly rodičovského domu a Německého gymnázia ve Valparaísu, kde život plynul v příjemném poklidu a bezpečí, daleko od mezinárodních konfliktů a mocenských choutek. Teprve během let na univerzitě v hlavním městě Santiagu, posledních, která jsem strávil v Chile, jsem začal tušit složitost života a nesmiřitelnost politických myšlenek, které mou zemi rozdělovaly a měly ji zanedlouho uvrhnout do otevřeného střetu. Mou nejlepší politickou školou bylo tehdy členství v chilské Komunistické mládeži, v Jotě, a zatvrzelý odpor, jemuž vláda Lidové jednoty čelila ze strany chilské pravice. V Lipsku roku 1974 jsem ještě neměl ani potuchy o tom, kdo je comandante Ulises Cienfuegos a jaký je jeho vliv na Fidelově ostrově.

„Bojoval v guerille a pak byl nejvyšším prokurátorem,“ vysvětlil mi šeptem Joaquín. „Obávaný a nenáviděný muž. Dneska působí jako náš velvyslanec v Moskvě. Ocelově šedé oči, popelavé vlasy, drsný hlas jako hrom a nelítostná vůle. Člověk, kterého kontrarevolucionáři nenáviděli nejvíc ze všech, protože po vítězství povstalecké armády jako nejvyšší prokurátor poslal ke zdi stovky odpůrců.“

„To je mi jedno, s ním se nežením,“ opáčil jsem.

„Cienfuegos očekává, že se Margarita jednou vdá za nějakého mayimbeho.“

„Za koho?“

„Za hlavouna. Za někoho z těch, co na ostrově rozhodují, Chilane.“

„No tak se s ní ožením dřív, než ji uloví nějaký mayimbe,“ odvětil jsem vyzývavě, jako by život byl hrou, a obrátil jsem do sebe sklenici mléka s týmž odhodláním, s jakým si John Wayne v baru na Divokém západě proléval hrdlem whisky.

„Vsaď se, že to nedokážeš!“ nasupeně procedil Joaquín. Vykouzlil na rtech úsměv, který odhalil jeho křivé zuby.

„Vsadím se klidně, o co chceš. Ožením se s ní,“ nedal jsem se.

Přímo tam, v bufetu na koleji v ulici 18. Října, jsme uzavřeli sázku: o krabici doutníků Lanceros Cohiba, o polský oblek z konzumu, ruský kazeťák a večeři v Astorii, nejdražší restauraci ve městě. I když jsem sázku vyhrál, můj kamarád mi ji nikdy nemohl splatit, protože krátce nato ho kubánská státní bezpečnost donutila, aby se vrátil zpátky na Kubu.

O tři měsíce později jsem s mravenčením v žaludku, krví bušící do spánků a se srdcem až v krku odletěl Iljušinem z letiště Berlín Schönefeld směrem na největší z antilských ostrovů.

Margarita a její rodiče mě čekali v Havaně a dokončovali poslední přípravy na svatbu.

2

Ode dne, kdy se Margarita vzdálila chodbou na koleji, jsem ji začal hledat po dlážděných lipských ulicích, kde starobylé budovy dosud vykazovaly stopy po střelách z druhé světové války, v zadních dvorcích pokrytých sněhovými závějemi, které sem navál divoký vítr, i v menzách plných studentů z celého světa. Při hledání jsem si uvědomil, že moje tvrdohlavá snaha nevyplývá ani tak z přání vyhrát sázku nad Joaquínem, jako z touhy zabránit, aby se Margarita scházela s domnělým milencem. Hodil jsem za hlavu skoro všechno, jen abych ji našel.

Samozřejmě jsem přerušil svou pravidelnou docházku na přednášky a pustil k vodě Karlu Lindnerovou, studentku prvního ročníku marxismu, světlovlasou, modrookou pannu ze saských Krušných hor s křehkou postavou tanečnice, která mi během našeho milostného přetahování na mém nestabilním lůžku nahoře na dvoupatrovém kavalci dovolovala ji svléknout jedině pod podmínkou, že se nebudeme milovat. Přestože už brzy získá titul bakalářky v oboru marxismu-leninismu, niterným založením byla stále pobožná, a tudíž přesvědčená, že si musí uchovat panenství pro manželství. Pokaždé když se mezi našimi vášnivými objetími zdálo, že stačí jediný můj lehounký štulec a ona rázem přijde o svůj nejcennější poklad, najednou se rozpomněla na správné řeholnické chování, skokem vyletěla z postele, znovu se oblékla a jala se zametat podlahu a drhnout nádobí za zpěvu některé ze Schubertových písní.

Nechal jsem i nevěrnou Larissu, gruzínskou redaktorku kulturní rubriky bezvýznamného místního večerníku, vdanou čtyřicetiletou ženu se světlými vlasy, velkýma hnědýma očima, bujným poprsím a vosím pasem, která za mnou chodívala v pracovní době, aby nevzbudila manželovo podezření a aby mi předvedla vše, čemu se v posteli přiučila od mužů z těch nejméně myslitelných koutů sovětského impéria. Larissa byla ducha stejně tak vzdělaného a dychtivého rozkoše jako pozbývajícího jakýchkoli zábran. Nosívala u sebe notes, kam si červeným inkoustem a gotickým písmem zaznamenávala popis svých milenců utříděný podle národnosti, velikosti pohlavního údu a schopnosti obdařit ji orgasmy. Myslím, že za mnou, tehdy nezkušeným zajíčkem, který byl sice hned hotov, ale zase mohl několikrát za sebou a náležitě ryčně, docházela jenom proto, aby se pomilovala s obyvatelem nejjižněji položené části zeměkoule, kterého kdy znala. Byla bláznivě posedlá poezií Pabla Nerudy a pokaždé, když se za skomírajícího světla svíček a opojného rytmu Ravelova Bolera svlékala, musel jsem recitovat verše ze sbírky Dvacet básní o lásce a jedna píseň ze zoufalství. Přísahala, že svého manžela, temného důstojníka Stasi, obávané východoněmecké tajné policie, miluje a svou nevěru omlouvala argumentem, že jedna věc je láska a jiná, velmi odlišná sex a že zkušení milenci představují nejlepší elixír na to, aby se manželství dalo přežít.

Vzdal jsem se obou Evropanek i ztepilé perské studentky s jemnou skořicovou pletí, která mi v přítmí jejího pokoje vonícího parfémy a kořením před něžným milováním i po něm popisovala oslňující komnaty a blouznivé sexuální úlety perského šáha, jemuž byla pro potěchu v pouhých třinácti letech zasvěcena darem. Všech těchto žen jsem se vzdal kvůli Kubánce, kterou jsem zahlédl jen jednou a jen na chvilku. Vzdal jsem se jich i navzdory tomu, že jsem měl momentálně pokoj sám pro sebe, což byl sen každého studenta, jelikož můj spolubydlící byl zrovna v Krakově na stopě stínu jakési Ljuby, blonďaté Polky s blankytnýma očima, která byla vyšší a silnější než on a do níž se Joaquín zamiloval. Jeho zmizení porušovalo pravidla kubánských studentů, kteří kromě mnoha dalších zákazů měli bez svolení kubánského Svazu mladých komunistů zapovězeno opouštět město, kde bydleli. Ordoqui byl prostě takový. Troufalý a nepředvídatelný.

Jednou večer jsem Margaritu konečně zahlédl stoupat po schodech své koleje. Sněžilo. Řekl jsem jí, aby se šla se mnou projít, a ona nabídku přijala bez okolků, jako by na ni čekala. Sníh zkrášlil věčně popelavé a ponuré Lipsko a naplnil město světlem. Měl jsem tehdy prázdnou kapsu, takže jsme zamířili do Mitropy, tuctové restaurace na vlakovém nádraží, které je se svými desítkami nástupišť největším na světě.

Tehdy jsem bohužel nevěděl, že nádražní restaurace, jediná ve městě, která zavírala pozdě, představuje dějiště nejžalostnější noční podívané, jakou může reálný socialismus nabídnout. Žebravé skupinky Cikánů s malými dětmi obcházejícími mezi stoly, důstojníci sovětských okupačních vojsk v dlouhých kabátech a s beranicemi na hlavě, kteří se s křikem přetahovali o láhve vodky a krajíce žitného chleba, opilí východní Němci skuhrající, že nemůžou překročit železnou oponu, dokud neodejdou do důchodu, nádherné mladé Polky, které se prodávaly za pár obyčejných nylonek. Jídla roznášeli číšníci nevybíravých způsobů, obhroublí a znudění zároveň. Na výběr toho bylo poskrovnu – durynské párky s hořčicí, hutná a pálivá soljanka, jež by probudila i mrtvého a kterou servírovali v miskách na bujón, šlachovité plátky pravděpodobně vepřového masa přelitého omáčkou nezařaditelné chuti. Všechno se odehrávalo v lokále velikosti obrovské tělocvičny, zamořené čoudem, ozvěnou výkřiků a kysele páchnoucí potem a sladovnickým ječmenem. Přestože venku narůstala fronta zájemců, mohli jsme obsadit jen určité stoly a zbytek místnosti zůstával poloprázdný, jako by personál očekával velevážené hosty, kteří nakonec nikdy nepřijdou.

Na tak odporném a smrdutém místě jsem před Margaritou nedokázal otevřít své srdce, a proto jsem ji po párcích a několika láhvích plzeňského piva pozval na procházku Lipskem, které bylo pozdě nad ránem liduprázdné a jako vyměněné. Zatímco jsme se procházeli a vdechovali čmoud saského hnědého uhlí, jímž se ve městě topilo, Margarita mi převyprávěla celý svůj život.

V Lipsku byla teprve rok. Rodiče žili v Moskvě, kde otec vykonával funkci velvyslance a matka dokončovala doktorát z dějin umění na Lomonosově univerzitě. S otcem Margarita udržovala nezdravý a pokřivený vztah lásky i nenávisti, který ji nakonec přiměl k tomu, že odešla studovat do Lipska, do bezpečné vzdálenosti od jeho vlivu i otcovského ochranářství. Zbožňovala ho, možná díky tomu, že ji rozmazloval a plnil všechny její rozmary, současně se jí však ošklivil, neboť tuší, že jako každý neohrožený guerillero si také Cienfuegos přál, aby jeho první dítě byl syn. Prokurátor navzdory chabému odporu Lourdes, Margaritiny matky, krásné a citlivé ženy, věčné oběti manželovy domácí tyranie, léta dceru vychovával skutečně jako kluka. Během masových shromáždění na náměstí Revoluce, na nichž Fidel od rána do večera řečnil k lidu, Margarita stála spolu s otcem na předsednické tribuně navlečená do dětské uniformy povstaleckého vojska, která jí umožňovala schovat dlouhé vlasy pod vojenskou čapku. Pro případ, že by si zástupy elektrizované projevem vousatého vůdce malé Margarity všimly, otec jí do rukou vrazil pušku vyřezanou ze dřeva, aby si lidé mysleli, že jde o chlapce.

Té noci mi Margarita vyprávěla o obou atentátech, jichž se otec stal terčem v době, kdy ze své funkce vrchního prokurátora republiky posílal nepřátele revoluce na smrt. Teprve později, už když jsem byl na Kubě, jsem si začal Cienfuegosovo jméno spojovat se stovkami politických vězňů, kteří po bleskovém rozsudku odmítli, aby jim zavázali oči, a padli u zdi s výkřikem „Ať žije Kristus král“. Tehdy, při pohledu z Lipska, jsem však tyto krvavé skutky vnímal jako odsouzení nepřátel pokroku a socialismu, bez jakékoli zločinné konotace. Pod dojmem represí, jež tehdy v Chile rozpoutal vojenský režim, jsem věřil, že v boji o moc se věci zužují na nekompromisní volbu „kdo nejde s námi, jde proti nám“.

Margarita nezapomínala na poklidné únorové odpoledne, kdy se lebka jejího dobrmana náhle rozskočila na tisíc kousků, když si za otcovy přítomnosti se psem hrála na zahradě domu vyvlastněného nepřátelům revoluce. Vteřinu předtím, než kdosi vystřelil ze sousední budovy, dobrman povalil prokurátora na zem. Střela Rommelovi roztříštila hlavu a krev zalila comandantovu olivově zelenou uniformu. Okamžitě se strhla pekelná přestřelka mezi kontrarevolucionáři a prokurátorovými strážci, při níž Cienfuegos chránil dceru svým i Rommelovým tělem.

Po nějakém čase otec zázračně vyvázl z dalšího atentátu. Rodina tehdy bydlela ve Fontanaru, rezidenční čtvrti pro vyšší třídu nedaleko mezinárodního letiště José Martího. Bylo to v době, kdy Spojené státy připravovaly invazi na ostrov a podněcovaly teroristické akce proti Fidelovi. Nejvyšší prokurátor každý den jezdíval z Fontanaru do pevnosti La Cabaña, kde neustávaly popravy Batistových pochopů a odpůrců nového režimu. Vracíval se domů až velmi pozdě v noci s úkolem prostudovat žádosti o milost odsouzenců k smrti. Protože však po pracovním dni plném poprav přicházel vyčerpaný, okamžitě se zmoženě sesul do houpací sítě a nebyl schopen spisy pročítat. Popravy tak pokračovaly i následujícího rána.

„Možná, že jsem bídný ministr hospodářství, ale moje omyly jsou napravitelné. Ty tvé leží tři metry pod zemí,“ řekl mu jednoho odpoledne v Paláci revoluce Ernesto Che Guevara, znepokojen krvavými zprávami, které k němu přicházely z prokurátorovy kanceláře.

Jednoho rána jel Cienfuegos ve svém Camaru v doprovodu dvou členů ochranky, když tu najednou koutkem oka zahlédl, jak zadním okénkem proletěl dovnitř malý předmět. Otočil se a hned mu došlo, že jde o ruční granát. Zavelel svým mužům, aby vyskočili za jízdy z auta, avšak Felo, strážce na zadním sedadle, jenž byl Cienfuegosovým ochráncem už v pohoří Escambray, uchopil granát do ruky ve snaze odhodit jej někam daleko. Výbušnina explodovala dřív, než to stačil udělat, a vyrazila mu obě oči a urvala ruce i nos.

Nedlouho předtím v havanském přístavu vyletěla do povětří loď Couvre a s ní i drahocenný náklad zbraní pro mladou revoluci. Z obchodního domu El Encanto, kdysi přepychového, také zůstala jen hromada sutin a popela po žhářském útoku kontrarevolucionářů a CIA. Ulic se zmocňovaly davy, denně se nařizovala nová a nová vyvlastnění, Fidel zakládal Výbory na obranu revoluce[2] a v několika kubánských horách se znovu objevil ozbrojený odboj. Zdálo se, že ostrov musí každým okamžikem vzplanout. Američané už Havanu opustili a ve vykřičených

čtvrtích postávaly poslední šlapky marně číhající na klienty s dolary. Ve jménu revoluční morálky a v touze stvořit nového člověka se zavřely bordely, pornografické kabarety i kasina. Hotely, v nichž se dříve ubytovávali Amerikáni v panamáku a bermudách, teď sloužily jako ubytovny pro bývalé guerilleros, dělníky a rolníky z venkova. Mnozí byli přesvědčeni, že se ostrova zmocnilo šílenství a že zdravý rozum mohou vzkřísit jedině Spojené státy prostřednictvím vylodění mariňáků. Uprostřed nepokojů, masových demonstrací a bombových atentátů, zabírání fabrik a podniků a zděšeného úprku stovek tisíc lidí do Miami bylo jasné, že nejvyššímu prokurátorovi republiky nikdo nemůže zaručit život.

„Tak ho Fidel poslal jako velvyslance do Polska,“ vysvětlila Margarita, zatímco jsme kráčeli směrem k památníku Bitvy národů, obří stavbě vztyčené na počest protinapoleonského odporu. „Polsko byla komunistická země a jedno z mála míst, kde mohl být v bezpečí.“

Obcházeli jsme památník, sníh nám křupal pod nohama a Margarita mi vyprávěla o Che Guevarovi i o Fidelovi. Vzpomínala si na ně od prvních manifestací na podporu revoluce, kdy ji otec bral nahoru na tribunu před shromážděný havanský lid a ona, sotva pětiletá a navlečená do chlapeckých šatů, usedávala na kolena nejvyšších vůdců v olivově zeleném nebo si hrála mezi hlavněmi kalašnikovů připravených vzdorovat nepřátelům. Její dětství bylo prodchnuté ještě čerstvou revolucí, prvními konfiskacemi a pozemkovou reformou, krizí kolem sovětských raket, vilami ve spěchu opuštěnými odpůrci revoluce, kteří hledali útočiště v Miami, i politickým varem a neutuchající anarchií.

Krátká, ale intenzívní Margaritina zkušenost mě naplňovala obdivem i závistí, protože ve srovnání s ní se můj život v Chile zdál jednotvárný a všední, akorát plný utrpení a porážek lidového hnutí, naprosto vzdálený zářným vítězstvím, jichž dosáhla revoluční Kuba, která ve mně od útlého mládí zasela přesvědčení, že sociální spravedlnost lze nastolit lidovým násilím. Násilím, o němž Marx tvrdil, že se v něm rodí dějiny a že opravdový revolucionář se mu nesmí vyhýbat. Margarita měla to štěstí, že se nejdřív stala očitým svědkem okamžiku pro Latinskou Ameriku historického a teď studentkou Karl Marx Universität, kde se ponořila do nehmotného a méně nebezpečného světa literatury, aby ho prozkoumala a mohla později na ostrově vyučovat. Recitovala zpaměti José Martího a Nicoláse Guilléna, milovala Aleja Carpentiera, Julia Cortázara a Gabriela Garcíu Márqueze, ale neznala Maria Vargase Llosu, protože ten se na Kubě pro antifidelistické názory nevydával. Zajímala se o všechno, co souviselo s lidovým zápasem v Latinské Americe.

Odmítala dogmatický marxismus, deformace, o nichž jsem se domníval, že v reálném socialismu skončily smrtí Josifa Vissarionoviče Stalina. Byla si vědoma, jak přitažlivě Spojené státy a západní Evropa působí na mládež v socialistických zemích. Věděla i o rozčarování, které mezi nimi existuje kvůli hospodářské a technologické zaostalosti, s níž se potýká Sovětský svaz. Tyto okolnosti vnášely do jejího přesvědčení ohledně budoucnosti komunismu určitou nejistotu. Snila o tom, že Kuba pod Fidelovým vedením vdechne evropským socialistickým státům novou ideovou dynamiku, zvláště mládeži, která se začínala svým obdivem ke konzumní společnosti marxismu vzdalovat. Zaujalo mě její vidění světa, tak nezkaleně a bezelstně prostoupené marxismem, i její upřímnost, s jakou vnímala cíle kubánského lidu, jež přijala za své: vzdělání, zdravotnictví a práce pro všechny, antiimperialistické smýšlení, internacionalismus a prohlubování marxistických myšlenek.

Dál chumelilo a ticho pustých městských bulvárů táhnoucích se do dálky jen občas přerušilo truchlivé zaskřípění vzdálené tramvaje. Krátce před čtvrtou hodinou ranní, před pravoslavným lipským kostelem, jehož pozlacené kupole v záplavě sněhu jasně zářily do noci, jsem se odvážil vzít Margaritu kolem ramen. Měla na sobě huňatý kožich z Ulanbátaru, a protože se nebránila, sebral jsem odvahu a pomalu přiblížil svůj obličej k jejímu. Ucítil jsem její teplý, provoněný a povzbudivý dech a políbil ji na ústa.

Dosud jsem žádnou Kubánku nikdy nelíbal. Dětinsky mi připadalo, jako bych se přiblížil revoluci. Polibek byl uprostřed té zimní noci tak dlouhý a vášnivý, že jsme si ani nevšimli strážníka Volkspolizei, který se tam náhle zjevil. Podsaditý, usměvavý chlápek, v onu pokročilou hodinu určitě otrávený pochůzkou, při níž se nic zvláštního neděje. Měl na sobě uniformu střiženou po sovětském vzoru s dlouhým zeleným kabátem a ušankou téže barvy. Chtěl se jen ujistit, že Margarita není prostitutka a já turista ze Západu. Když nám zkontroloval pasy a zjistil, že Margarita je z „Ostrova svobody,“ jak se v socialistických zemích Kubě říkalo, a já z Pinochetova Chile, doporučil nám, ať vzhledem k pokročilé hodině a panujícímu mrazu jdeme do postele.

Krátce nato, jako by dobře míněná rada byla důrazným policejním rozkazem, Margarita ospale překračovala práh mého pokoje utápějícího se ve tmě. Z přenosného tranzistoráku ruské výroby zněl měkce hlas Jimiho Hendrixe, onoho ďáblem posedlého černocha, který zemřel na předávkování LSD, pokojem se linul zvuk jeho nezapomenutelné kytary ve skladbě The Wind Cries Mary a všechno úžasně vonělo knihami, žitným chlebem a čerstvě upraženou kávou.

Mé ruce začaly Margaritu neobratně svlékat a její bělostné tělo se pomalu zjevovalo zpod oblečení, jako se někdy měsíc objevuje mezi mraky. Lehl jsem si na její boky, a zatímco jsme se chtivě líbali, bříšky prstů jsem cítil její bradavky proměněné v růžová poupata. Pod tíhou mého těla chvějícího se nahoře na kolejním lůžku Margarita jako v básni Luise Cernudy vyšla vstříc svému prvnímu milování za tklivě komíhavého zvuku rozvrzaného kavalce.

Venku dál padal sníh a mně se na okamžik zazdálo, že svítá.

3

Netrvalo dlouho a agenti kubánské bezpečnosti, kteří měli za úkol dohlížet na dodržování revoluční morálky stovkou kubánských studentů na Karl Marx Universität, můj románek s Margaritou odhalili a o všem podali informaci comandantovi Ulisesi Cienfuegosovi do Moskvy.

Důvodem mého prvního setkání s kubánskou státní bezpečností však byla jiná záležitost. Ležel jsem na horním patře svého kavalce, poslouchal balady Demise Roussose, tehdejší světové hudební hvězdy, a znovu si pročítal odstavce Leninova Státu a revoluce, když se dveře do pokoje náhle prudce rozletěly.

Na prahu se vynořil štíhlý mulat střední postavy v obleku a kravatě. Oči skrýval za tmavými brýlemi, přestože město již zahalil večer. Oznámil mi, že co nevidět dorazí i Margarita. Do kapsy u kalhot uložil malý háček, jímž právě vypáčil dveře, mlaskl jazykem o zuby, vkročil bez okolků do pokoje a vybafl na mě:

„Který stůl je Ordoquiho, Chilane?“

Joaquín se na koleji neobjevil už několik dní, na čemž ostatně nebylo nic znepokojujícího, protože byl v Polsku a hledal polskou krasavici, do níž se zamiloval, jen ji uviděl projít pod naším oknem.

Ukázal jsem mulatovi Ordoquiho psací stůl a v tom okamžiku jsem si všiml, že ve dveřích čekají další dva muži kubánského vzezření, kteří také částečně skrývali vážnou tvář za černými brýlemi. Napadlo mě, že po nich budu chtít vysvětlení jejich nečekané návštěvy, ale když jsem zjistil, že jejich styl má ke kavalírskému chování na hony daleko, myšlenku jsem zavrhl. Hledají jen Ordoquiho a kromě toho mi bylo jasné, že patří ke Generálnímu ředitelství zpravodajské služby DGI, legendární kubánské špionáži, která již zasadila CIA bezpočet tvrdých ran.

„A co má být s Joaquínem?“ zeptal jsem se, zatímco mulat jednu po druhé prohledával zásuvky stolu mého spolubydlícího.

„Přesně tohle chceme vědět,“ odtušil pohrdavě.

Přestože jsem setrvával na horním patře postele, mohl jsem postřehnout, jak si mulat s překvapivou zručností nejprve vložil do kapsy u saka několik obálek s Joaquínovou korespondencí a pak v rychlosti přelétl pohledem hřbety knížek v naší skromné knihovničce. Nakonec prolistoval několik knih navršených na Joaquínově nočním stolku a cosi hledal.

„Potřebujeme vědět, kde se tvůj kamarád nachází,“ zopakoval s předstíraným nezájmem.

Bylo mu kolem třicítky. Kudrnaté vlasy, šlachovitý, tvář měl pokrytou jizvami po neštovicích, dlouhé a zažloutlé zuby, popelavá kůže. Připadal mi povýšený, obestřený aurou jakési otrlosti, kterou jsem později, když už jsem byl na ostrově, pozoroval i u dalších příslušníků zpravodajské služby.

„Neříkal ti, kam jede, Chilane?“

Odpověděl jsem mu, že Joaquínovou nepřítomností jsem překvapen nejvíc já, ale že se nemá znepokojovat, protože Joaquín je sice nepředvídatelný, ale odpovědný kluk. Po mém vysvětlení muž znervózněl ještě víc. Margarita, která měla ve zvyku u mě na pokoji přespávat, když byl Joaquín někde na tahu, spatřovala v opakovaných absencích svého krajana na přednáškách důkaz, jak nezasloužené je jeho stipendium v Lipsku. Z důvodu nedostatku patřičného revolučního zanícení nebyl ani členem Svazu mladých komunistů. Joaquínovy nekázně jsme si však s Margaritou společně užívali. Přenechával nám malý pokoj vylepený plakáty Allenda, Che Guevary a Karla Marxe, kteří s pohledem upřeným na ulici 18. Října střežili naše důvěrné a přívětivé útočiště, jež jsme si za dlouhých zimních nocí za svitu svíček ještě zpříjemňovali popíjením dobře temperovaného bulharského červeného vína.

„Nemá někde nějakou kost?“ vyzvídal mulat.

„To bude ono, ale žádnou osobně neznám,“ zalhal jsem.

Tehdy jsem ještě nemohl tušit, že tajná policie se obává možného Joaquínova útěku na Západ. Uniknout ze země obehnané hranicemi posetými minami a neúprosně střežené vojskem, psy a automatickými pistolemi bylo nepravděpodobné, ne-li přímo nemožné.

Až pozdě v noci, když se vrátila z politického školení Sazu mladých komunistů, mi Margarita vysvětlila, že Ordoqui získal stipendium přímluvou kubánského viceprezidenta Carlose Rafaela Rodrígueze, který byl v mládí milencem Eddy García Buchacové. Oba byli tehdy součástí komunistické buňky, kterou vedli Blas Roca a Lázaro Peña a k níž se ve čtyřicátých letech přidal také Raúl Castro, mnohem dříve než Fidel vůbec marxismus v padesátých letech objevil, a to díky Alfredovi Guevarovi, zakladateli Kubánského institutu filmového umění a průmyslu (ICAIC). Edith a Carlos Rafael, který patřil ke kubánské aristokracii, udržovali tehdy hojně propíraný románek. Ona ho však nečekaně opustila, okouzlena majestátním vzhledem a osobností Ordoquiho staršího, budoucího guerillového vůdce. Carlos Rafael se možná z nostalgie snažil učinit humanitární gesto, které by Ordoquiho syna vzdálilo dramatu, jež prožívala Edith.

„To byl Tony López,“ procedila mezi zuby Margarita, když jsem jí ten večer převyprávěl mulatovu návštěvu. V její tváři jsem postřehl neklid.

„Je to nebezpečný chlap. Zkouší dostat kubánské studentky do postele přes politický nátlak.“

„Jak to myslíš?“ zeptal jsem se. Čas od času jsem narážel na jistý kubánský způsob uvažování, který jsem si nedokázal z mé chilské perspektivy vysvětlit.

„Vymýšlí si na ně kázeňské prohřešky a pak jim navrhuje, že je nepůjde udat na velvyslanectví, když se s ním vyspí.“

„Je z tajné policie?“

„Prý ano. To nemůže nikdo vědět. Ale že je udavač, to vědí všichni. A že mu na ambasádě dopřávají sluchu, to se ví taky.“

„Co se pak děje s těmi udáními?“

„Obvykle dotyčného donutí, aby se okamžitě vrátil na Kubu.“

„A na tebe tlačil?“

„Kvůli otci se neodváží, ale jestli se dozví, že spolu chodíme, udělá to. Svaz mladých komunistů nám zakazuje udržovat milostný vztah se zápaďáky a ty jím jsi. Okamžitě nás vracejí.“

Objal jsem ji a šli jsme si lehnout, vyplašení hrozbou stejně mocnou jako neurčitou. Venku zazvonila tramvaj a na Lipsko se hustě snášely sněhové vločky. Nahánělo mi strach, že Margarita může ze dne na den zmizet. Nemám nikoho, u koho bych mohl protestovat. Přijdou-li na nás, a to nebude trvat dlouho, naši lásku zahradí neúprosná byrokratická zeď a já už nikdy nedostanu vstupní vízum na Kubu a Margaritu už neuvidím. Kdyby se o našem románku dozvěděl Tony López, jsme ztraceni. A mě bylo nade vší pochybnost jasné, že on už dávno všechno ví. Čekalo nás vynucené odloučení. Nepochybně. Leda že by comandante Ulises ztratil slovo a přimluvil se, aby naše láska mohla dál pokračovat v Lipsku. Bylo by to vůbec možné?

„On vždycky jedná podle toho, co mu přikazuje revoluce. Celý život byl takový,“ pronesla Margarita úsečně, zatímco Demis Roussos zpíval falzetem další úžasnou baladu. „A revoluce stanovuje, že jakýkoli kubánský komunista je povinen vrátit se na ostrov, pokud udržuje milostný vztah s někým ze Západu.“

Tony López přistoupil k mému psacímu stolku, aby si přečetl tituly mých knížek. Nic kompromitujícího jsem nepřechovával, snad pouze jeden spis Adama Schaffa, polského filozofa, který byl ve východním Německu zakázán a na jehož knížku jsem narazil náhodou v jednom antikvariátu. Bylo však nepravděpodobné, že by tajný agent věděl, že jde o akademika cenzurovaného kvůli neortodoxnímu smýšlení. Oba muži doprovázející Tonyho Lópeze mlčky sledovali výjev ode dveří, jež raději zahrazovali pro případ, kdyby do místnosti chtěl vstoupit někdo nepovolaný.

O mulatovi jsem uslyšel podruhé až o dva roky později během prvního sjezdu Komunistické strany Kuby, který se konal – neslýchaná věc – celých sedmnáct let po Fidelově vítězství. Tehdy Tony López obdržel za svou oddanost zásadám revoluce kýženou medaili ke 20. výročí vylodění jachty Granma. Zaslechl jsem tu zprávu v rozhlase, zatímco Margarita připravovala snídani. Cítila se sklíčeně. Vyznamenání potvrzovalo naši domněnku, že Tony López, na něhož jsme uchovávali neblahé vzpomínky, byl členem kubánské zpravodajské služby.

Avšak té zimní noci v Lipsku, v době, kdy se naše láska nacházela sotva na začátku a nám se zdálo, že všechno kráčí svou vyšlapanou cestou, Tony López nakonec jen pomalu prošel pokojem, šouraje podrážkami bot o linoleum a zastavil se ve dveřích po boku kolegů.

„Jestli se Ordoqui vrátí, Chilane, tak mu jen řekni, že ho hledá Tony López,“ poznamenal a pak za sebou práskl dveřmi tak, až to se mnou nahoře na kavalci zatřáslo.

4

Všechno svým způsobem začalo 11. září 1973 Pinochetovým státním převratem proti Salvadoru Allendovi. Studoval jsem tehdy sociální antropologii a hispanoamerickou literaturu na univerzitě v Santiagu de Chile. Navzdory odporu rodičů jsem byl už pět let členem Komunistické mládeže, drze vyznával mladický ateismus a obdivoval Sovětský svaz a jeho evropské spojence, aniž jsem kdy nohou spočinul v reálném socialismu. Byl to obdiv živený pouze stranickou propagandou šířenou těmito zeměmi.

Chile tou dobou procházelo obdobím politického vření kvůli revolučním změnám, jež uskutečňovala vláda Lidové jednoty, změnám, které nakonec v ovzduší chaosu a naprostého nedostatku rozdělily zemi na dva nesmiřitelné tábory. Odpor chilské pravice a Spojených států k revolučním změnám dosáhl takové síly a organizovanosti, že spolu s politickými a hospodářskými přešlapy levicových stran změnily Chile za necelé dva roky v loď zmítající se ve vlnách.

Hned po prvních dnech represe rozpoutané vojenskou juntou proti přívržencům Allendovy vlády jsem došel k přesvědčení, že musím co nejrychleji zemi opustit. Neměl jsem za sebou žádné významnější politické působení: angažoval jsem se pouze na pedagogické fakultě, nejrevolučnější univerzitní půdě, a založil první komunistickou buňku na antropologii, tudíž se mi zdálo nepravděpodobné, že bych mohl být v nebezpečí. Když jsem se však dozvěděl, že nově jmenovaný děkan, jakýsi kapitán pozemního vojska, si zve do kanceláře levicově smýšlející studenty, o nichž pak nikdo neví, kam se poděli, rozhodl jsem se emigrovat. Můj životní cíl byl skromný: žít v demokracii, studovat na univerzitě řízené civily a užívat si mládí v ovzduší tolerance. Nic z toho tehdy v Chile nebylo možné.

Od Allendova vítězství v roce 1970 jsem udržoval sporadické styky s úředníky na východoněmecké ambasádě, kteří se horlivě snažili získat analytické zprávy o politické situaci v zemi. Jedním z nejbližších kontaktů na velvyslanectví byl paradoxně Chilan, Alberto Arancibia, který pro diplomatické zastoupení pořizoval překlady a předtím se mnou studoval na Německém gymnáziu ve Valparaísu, v jehož konzervativním prostředí jsme byli jediní stoupenci levice. Znovu jsem se s ním setkal až po maturitě na jedné recepci bulharské ambasády a na mítincích a shromážděních Lidové jednoty. Alberto vycítil, že si celkem nepokrytě pohrávám s myšlenkou emigrace. Spíše jen s ohledem na naše politické vazby, které nás sblížily během gymnaziálních let, mě přivedl na nápad, abych se ucházel o stipendium do Německé demokratické republiky:

„Promluvím s Paulem Ruschinem. A uvidíš, že za týden stipendium obdržíš a odjedeš do Evropy,“ ujistil mě při nedělním grilování u jednoho komunistického architekta, kde se pod záminkou oslavy převzetí moci Pinochetem tajně spřádaly způsoby, jak ochránit stranické vůdce pronásledované režimem.

Překvapilo mě, že slyším Ruschinovo jméno zrovna z Arancibiových úst, protože mezi členy Joty se o Ruschinovi šuškalo, že je vlivným agentem Stasi, jehož úkolem bylo vybudovat v zemích jižního cípu Ameriky špionážní síť, infiltrovat se do vládních kruhů a různých ambasád. Nevím, jestli tohle všechno bylo pravda nebo jen horečnatý výplod spekulací typických pro studenou válku, jisté však je, že NDR stejně jako další země východní Evropy disponovaly výkonným a obávaným špionážním systémem, v jehož čele stál legendární Markus Wolf, přezdívaný „muž bez tváře,“ neboť nikomu ze Západu se ho nepodařilo vyfotografovat. Arancibiova nabídka však měla hlavu i patu: východní Německo poskytovalo ubytování, studijní umístění nebo práci tisícům

Chilanů pronásledovaných vojenským režimem. Téhož odpoledne ke konci grilování a před začátkem zákazu vycházení jsem Arancibiovi sdělil, že se o stipendium ucházím.

„Tady máš letenku do Amsterdamu a pak do Berlína,“ řekl mi Ruschin o několik dní později v santiagské kavárně Coppelia. Chile už s NDR diplomatické vztahy neudržovalo, ale Ruschin se po Santiagu pohyboval vybavený západoněmeckým pasem a naplno se věnoval ochraně levicových politiků. Na letence KLM byl jako datum odletu uveden 30. prosinec, což znamenalo, že Nový rok mě zastihne v Amsterdamu. „Snad budeš moci v NDR studovat něco užitečného,“ dodal Ruschin.

„A co Arancibia?“ zeptal jsem se, křídovou obálku v ruce.

„Zůstává tady, má své úkoly,“ odtušil konspirativním tónem. „Jednou se s ním znovu setkáš.“

Schoval jsem si letenku do semišové bundy. Bylo chladné a bezbarvé odpoledne, do začátku zákazu vycházení chyběla půlhodina a vojáci už v ulicích zaujali své postavení. Od západu, z lidových čtvrtí, byly občas slyšet dávky z kulometů střílejících z helikoptér. V takových chvílích jsem si toužebně přál z Chile zmizet, nechat za sebou násilí, nákladní auta přecpaná vojáky nebo pozatýkanými lidmi, řeč kulek i vyhlášek junty, jimž v rozhlase vždycky předcházely vojenské pochody.

Když Boeing společnosti KLM v poledne 30. prosince odstartoval z letiště Pudahuel bedlivě střeženého příslušníky vojenského letectva, byl jsem si jist, že diktatura nevydrží déle než rok. Chile žilo ve výjimečném stavu, vojáci prováděli šťáry v bytech a hlídkovali v ulicích města i na silnicích, panovala atmosféra strachu a po nocích byly slyšet přestřelky mezi armádou a ozbrojenými odpůrci režimu nebo nelítostnou ozvěnu střelby při bleskových popravách. Ne, takové Chile nemůže mít dlouhého trvání. Nechci v takové zemi prožít své mládí. Pocítil jsem úlevu, když letoun začal stoupat nad hřebeny And směrem do Buenos Aires. A když jsem pak pod sebou spatřil nekonečnou pampu, připadalo mi, že se urovnávají i jistá úskalí mého života.

Tehdy jsem znal sotva pár marxistických pouček a po dokončení střední školy jsem vstoupil na politicky rozdělenou univerzitu, která byla jen odrazem rozpolcení, v němž se nacházela celá země. S výjimkou posledních dvou let v Santiagu můj dosavadní život plynul v poklidu a pod ochrannými křídly pohodlného, provinčního domova, vzdáleného jak napětí a nástrahám velkého města, tak i politické ctižádosti a mocenským pletichám. Otec pracoval jako vedoucí pracovník legendární a renomované firmy Pacific Steam Navigation Company a matka se starala o domácnost a děti – o sestru a o mě. Mé životní cíle byly prosté: věnovat se psaní a možná i archeologii v poušti Atacama, vybudovat si vlastní domov, psát povídky a angažovat se ve věci chudých.

Do Komunistické mládeže jsem vstoupil v roce 1967, tři roky předtím, než Allende převzal moc. Využil jsem k tomu dlouhého pobytu rodičů v Evropě. Dodnes nevím, zda rozhodnutí nakonec vyplynulo z mého sociálního cítění přiživovaného četbou revolučních textů a náklonností k tehdejší folklórní hudbě, dílům Gabriela Garcíi Márqueze, Maria Benedettiho a Julia Cortázara, nebo spíše z pocitu ukřivděnosti, jejž ve mně zanechala dlouhotrvající nepřítomnost rodičů. Už pět let jsem si oblékal karmínovou košili Komunistické mládeže s nárameníky a kapsami na knoflík, četl stranický deník El Siglo a byl schopen odpapouškovat celé dialogy z románů Jak se kalila ocel Nikolaje Ostrovského a Mladá garda Alexandra Fadějeva.

Pro mého dědu a babičku z ostrova Chiloé nebylo nic prapodivnějšího než tato moje revoluční volba inspirovaná četbou Marxe, Engelse, Castra a Ho Či Mina, projevy Luise Corvalána nebo Fidela Castra, jejichž quijotovské myšlení mě přimělo opustit vlast a hledat si novou. Babičku Geneviève, která pocházela z překrásného normandského města Grandville, jehož se její rodiče na konci 19. století vzdali a odešli za lepšími obzory na chilském ostrově Chiloé, vydědili a vyloučili z kruhů francouzských kolonistů v okamžiku, kdy se zamilovala do Eusebia, majestátního a srdnatého domorodce, jenž dokázal udělat z truhlařiny opravdové umění, brázdil na plachetnicích sedmero moří a na prvních parnících proplul Magalhãesovou úžinou.

Jedné větrné a deštivé noci děda na bílém koni Geneviève unesl, dívku, která s nebesky modrýma očima, narůžovělou pletí, záplavou světlých vlasů a vznešenou postavou byla na celém ostrově Chiloé ze všech nejkrásnější. Francouzští kolonisté vykopali válečnou sekeru, aby ji vydobyli zpět a smyli potupu, již jim uštědřil starousedlík prosté profese. Bylo však pozdě, neboť únos se odehrál s tichým souhlasem Geneviève, která si toužebně přála, aby ji Eusebio naučil lásce a odvezl si ji na druhou stranu za ledové vody průlivu Chacao, na pevninu, kde by byla v bezpečí před přísnými zvyklostmi, jež jí vnucoval otec. Později se dvojice vzala a vybudovala si domov na jednom z kopců Valparaísa, kde spatřily světlo světa jejich tři děti, mezi nimi můj otec. Ani Geneviève, ani Eusebia, ba ani mého druhého dědu Valentína, profesí novináře, a jeho ženu Gregorii, jež byla z Kantábrie jako on a která zemřela ve třiceti při porodu mojí matky, by ani ve snu nenapadlo, že jejich vnuk se jednoho dne bude vracet do Starého světa na útěku ze země, která před stoletím poskytla útočiště jeho předkům.

„Tady máš vzkaz pro Wandu Blochovou, pro tebe klíčová žena ve východním Berlíně,“ řekl mi Ruschin při našem posledním setkání u vchodu do kina v centru a podal mi krabičku zápalek s miniaturním, na několikrát složeným lístkem uvnitř. „Budeš ji potřebovat, kdyby ses dostal do problémů.“

Svou první noc v Evropě, tu silvestrovskou, jsem strávil zavřený ve stařičkém, liduprázdném hotelu v Amsterdamu, kde jsem nostalgicky naslouchal venkovnímu veselí a rámusu rachejtlí v ulicích a nad nedalekými kanály. Asi nejsmutnější oslava v mém životě. Město mě od počátku zaujalo svou uvolněnou a kosmopolitní atmosférou, lehkostí architektonických linek i barevností. Začal jsem s jeho prohlídkou hned na Nový rok ráno, podél kanálů a po mostech zahalených měkkým zimním jasem. Amsterdam ztělesňoval mé první a samozřejmě nesmazatelné setkání se západní Evropou, plnou nových vůní a opalizujícího světla a s její zakořeněnou pořádkumilovností a dokonale restaurovanými fasádami.

Pár hodin před mou procházkou, když holandské hodiny 31. prosince odbíjely půlnoc, daleko odtamtud, za železnou oponou rozdělující oba politické systémy, se Margarita v Lipsku účastnila hlučné novoroční oslavy, na níž se však cítila smutně a opuštěně. Byla by raději pobývala v Moskvě s rodinou, ale comandante Ulises, věrný svým zásadám, jí telefonicky vzkázal, že pokud se ostatní studenti revoluce na svátky nevracejí domů, nepojede ani jeho dcera.

Nepodařený výbuch jedné z rachejtlí tři minuty po půlnoci způsobil, že petarda zasáhla Margaritu do hlavy a lehce ji poranila. Lehce na hlavě, hluboce však na duši. Příhoda jí připadala jako výsměch seslaný samotnými nebesy, a tak se v obklopení rozjařeného davu nejdříve usedavě rozplakala a vzápětí otce proklela za to, že ji o svátcích drží daleko od domova.

„Nebreč,“ okřikla ji jedna stará paní, která přežila obě světové války a teď byla komunistkou, stejně jako kdysi bývala v řadách NSDAP. „Ta petarda je předzvěstí náhlé změny v tvém životě. Něco podobného se mi přihodilo před sedmdesáti lety a pár dní nato jsem poznala muže, za něhož jsem se vdala a byla s ním šťastná.“

Jakmile jsem následujícího dne, 2. ledna, vystoupil z malého letounu British Airways na západoberlínském letišti Tempelhof a přešel hranici do NDR obšancovanou zdí, ostnatými dráty, strážními věžemi, kulometnými hnízdy, minovými poli a cvičenými psy, zmocnil se mě neurčitý pocit deprese, z něhož mi naskakovala husí kůže. Proč tak brání pohybu lidí na Západ? Nebuduje snad socialismus lepší svět než je ten kapitalistický? Ve srovnání s oslepující září budov a světelných reklam v západní části města, východní Berlín v noční tmě vypadal ponuře. Chodci v oblečení dávno vyšlém z módy, hrstka letitých automobilů projíždějících po ulicích lemovaných jednotvárnými paneláky a sutinami domů rozbořených za války mě doslova vyděsily. Všechno jako by zůstalo navždycky vězet někde v padesátých letech. Rozdíl v rozvoji mezi Západem a Východem byl tak očividný, že se mé komunistické vnímavosti okamžitě zmocnil zmatek, neboť Marx přece předvídal, že za socialismu se výrobní síly nejen plně rozvinou, ale dokonce předčí výrobní síly kapitalismu, což nakonec dovede člověka do království hojnosti a sociální spravedlnosti.

Nedovolil jsem však, aby mě první dojem zdeptal, snažil jsem se přesvědčit sám sebe, že je povrchní, a říkal si, že nadřazenost socialismu přece spočívá v nitru lidské bytosti, v novém člověku, jenž se rodí v lůně nové společnosti, která se vyznačuje přebohatým kulturním životem, sociální spravedlností, bezplatným vzděláním, solidárními vztahy vznikajícími uvnitř země jako plod společenského vlastnictví výrobních prostředků. Myslím, že to bylo poprvé, kdy jsem byl nucen zoufale hledat vysvětlení, jež by uchránilo pevnost mého ideologického přesvědčení.

Na hraničním přechodu na Friedrichstrasse na mě čekal úředník východoněmeckého ministerstva zahraničí s šoférem. V ruské Volze, obdobě amerických fordek z roku 1953, která však ve východní Evropě stále představovala nejnovější výkřik módy, mě odvezli na předměstí komunistické metropole. Projížděli jsme úzkou silnicí plnou výmolů, která se klikatila mezi březovými háji a zasněženými smrky. Neúprosné mlčení mého doprovodu jen občas přerušily nesmělé diplomatovy poznámky o „politováníhodné situaci“ v Chile. V jednu chvíli jsme ve tmě a mlze projeli kolem přízračného konvoje nákladních aut Rudé armády s raketami, jejž zakrátko pohltila noc. Výjev mi připomněl špionážní filmy z poválečného období, v nichž hrál Michael Caine, můj oblíbený herec a hrdina komplikovaných zápletek, které za ospalých odpolední ve Valparaísu podněcovaly mou mladickou představivost a ve snech mě přenášely do velkého světa, který jsem znal pouze z knížek a filmového plátna. Měl jsem dojem, jako bych se teď, na zapadlém předměstí východního Berlína, přibližoval samému prahu moderních dějin, dějin, jež jsem z dalekého Chile mohl tušit jen v náznacích a které jako by mě v tomto okamžiku svou hmotnou bezprostředností zvaly, abych se konečně a jednou provždy stal hlavním hrdinou já. Byl jsem ve střední Evropě, pár kroků od Berlínské zdi a sovětské armády, na místě, kde se všechny filmy stávají skutečností.

Kolem půlnoci jsme dorazili ke staré třípatrové budově, která se osiřele tyčila na břehu jakéhosi zamrzlého jezera. Rekreační zařízení jednotné odborové organizace východoněmeckých pracujících. Budova s podlahami pokrytými linoleem a vybavená jednoduchým nábytkem teď sloužila jako ubytovna stovce chilských utečenců, mužům, ženám i dětem, kteří v tu hodinu již spali ve svých pokojích. Jak mi vysvětlil diplomat, šlo o mé krajany, jimž se podařilo buď požádat o azyl na některém velvyslanectví v Santiagu, nebo jinak proklouznout bezpečnostním silám a úskokem prchnout ze země. Teď si užívají budovy s malými pokoji, které jsou vybaveny topením, teplou vodou, koupelnou i rozhlasovým přijímačem, scházejí se v prostorném společenském sále se stolními hrami a barevnou televizí, a hlavně věří, že tady se jim nemůže nic zlého přihodit.

5

Přívětivá atmosféra, která zprvu vládla v domě na břehu jezera, se však změnila, a to pro mě znepokojivým a závratným způsobem. Záhy jsem zjistil, že panující soulad je jen zdánlivý a že moji krajané jsou rozděleni podle politických stran, které na sebe nevražily a znemožňovaly rozumné soužití.

Jednou dopoledne se v budově objevil zástupce ministerstva vnitra, který se se mnou potřeboval setkat. Přijel s řidičem v černé Volze vybavené vysílačkou. Později jsem pochopil, že Volhy se speciální anténou patří státní bezpečnosti, proslulé Stasi.

Jmenoval se Daniel Dietrich a podobal se Kirku Douglasovi, který ztělesnil Spartaka ve stejnojmenném americkém filmu. Tytéž ocelově modré oči, tytéž světlé vlasy, tatáž hranatá čelist s rýhou na bradě. Byl oblečený ve staromódním hnědém obleku pochybné kvality, košile a kravata téže barvy. Odvedl mě stranou do malé místnosti, kde mě s poznámkovým blokem v rukou a s blahosklonným, spikleneckým úsměvem ve tváři zaskočil žádostí, abych mu popsal svou cestu ze Santiaga de Chile a řekl mu, zda se během ní se mnou někdo snažil zapříst rozhovor.

Nezdálo se, že by mu scházely informace o mé osobě, spíše naopak, připadalo mi, že si je chce potvrdit. Po chvilce se začal vyptávat na můj život v Chile, z jaké sociální vrstvy pochází má rodina, jakého politického smýšlení jsou rodiče a zda mám nějakého kamaráda v řadách ozbrojených sil. Stasi řízená tehdy Markusem Wolfem, „mužem bez tváře,“ se pravděpodobně snažila vytipovat lidi, které by v budoucnu mohla získat pro spolupráci. Možná, že bych býval na Dietricha dávno zapomněl, kdybych o dvaadvacet let později prostřednictvím Gauckova úřadu, který po pádu Berlínské zdi založila bonnská vláda ke studiu archivů Stasi, nezjistil, že můj spis začíná Dietrichovou zprávou o našem tehdejším rozhovoru a hodnocením mé osoby, které mě charakterizuje jako „příslušníka chilské maloburžoazie, který je navzdory svému původu politicky uvědomělý a revolučně smýšlející“.

Po Dietrichově odchodu si mě předvolali znovu, tentokrát do jiné místnosti v budově. Tam na mě čekal Chilan, příjmením Palomo, skladatel a zpěvák známé chilské folklórní skupiny, jehož jsem už jednou zahlédl ve společné jídelně. Vysoký mladík, snědý, s rovnými černými vlasy, míšenecký typ, který lze často vidět na severu Chile. Seděl za psacím stolem, na němž stál popelník. Byli jsme sami.

„Říkáš, že jsi členem chilské Komunistické mládeže,“ vyhrkl na mě, aniž mi nabídl, abych se posadil. „Jsem tady jejím pověřeným zástupcem, tak mi dokaž, že jsi opravdu soudruh.“

Náhlý zvuk mě přiměl otočit hlavu a v té chvíli jsem si všiml, že v rohu za mými zády stojí další krajan. Nehybně naslouchal. Úkolem obou asi bylo z příkazu Němců nebo vedoucích funkcionářů strany odhalovat agenty nasazené vojenským režimem.

Moje postavení se tím rázem zkomplikovalo, protože ve skutečnosti jsem opustil Chile bez svolení Joty, což znamenalo – teď mi to bylo nad slunce jasnější – hrubé porušení jejích stanov. V Chile Jota sice už neměla žádnou organizační strukturu ani moc, v socialistickém NDR se však těšila všemožným výsadám, o nichž se organizaci od jejího založení ani ve snu nezdálo. V té chvíli bylo prakticky nemožné, abych se spojil s některým členem své někdejší buňky, který by pomohl moji situaci vyjasnit. Nouzové telefonické spojení pro případ krize, které jsme si dohodli v Chile podle instrukcí ústředního výboru, se zhroutilo už v den převratu, kdy armáda přerušila veškeré telekomunikace. Kromě toho pronásledování komunistů bylo krvavé a vstupovat do kontaktu se spolustraníky doma nebylo radno, jelikož mohli být sledováni agenty vojenského zpravodajství. Po převzetí moci armádou jsme se řídili heslem „zachraň se, kdo můžeš,“ což nám znemožnilo obnovit naši síť telefonického spojení.

Vzpomínám si, že jednou ráno, už po zákazu vycházení, mě zvědavost přiměla, abych se jel autem podívat do okolí fakulty antropologie, která se nacházela ve čtvrti Macul, hned naproti pedagogické fakultě. Škola byla liduprázdná. Hesla na zdech vyzývající k budování socialismu, k jeho obraně se zbraněmi v rukou a k odvrácení fašistického puče byla přemalována jednotvárnou šedí. Stačilo jen pár dní a univerzitní kampus se změnil na sterilně vyčištěné mauzoleum.

Zahlédl jsem jednoho soudruha spěchajícího po chodníku. Rozrušilo mě to. Možná, že ho sem, stejně jako mě, přivedla nostalgie a teď tu bloumá v naději, že se všechno vrátí k normálu. Machuca, člen regionálního vedení Joty. Zastavil jsem vedle něj, chtěl jsem ho pozdravit. Využil jsem toho, že na ztichlé ulici široko daleko nikdo nebyl. Když mě poznal, zbledl. Pak opatrně pozvedl ruku k hrudi a dal mi krátké, nenápadné, ale jednoznačně srozumitelné znamení, ať co nejrychleji zmizím. Poslechl jsem ho.

Po letech jsem se dozvěděl, že vojáci Machucu mučením donutili ke spolupráci jako udavače při zátazích na spolustraníky. Ten večer, jakož i jindy, Machucu přiměli bloumat za policejního dohledu ulicemi, a pak pozatýkali všechny, kdo se k němu, byť na krok, přiblížili. Dohnán fyzickou bolestí při výsleších Machuca na zradu svých někdejších soudruhů přistoupil, ale ve skutečnosti závazek ne vždy plnil. Jednou ráno našli jeho tělo se známkami mučení a se dvěma střelnými ranami v hlavě kdesi na rumišti v Santiagu. Odhalili jeho podvod.

A teď se tady Palomo, muž, jehož jsem obdivoval jako talentovaného hudebníka a skladatele bojových písní, ke mně chová jako nějaký Felix Dzeržinskij, duchovní otec sovětské KGB, a dožaduje se, abych mu hodnověrně dokázal své stranické členství. Musel vědět, že všichni členové Joty spálili své průkazy. Nemohl přece jen tak zapomenout, že v den puče, kdy letouny Hawker Hunter přelétávaly nízko nad univerzitním kampusem a připravovaly se na bombardování prezidentského paláce, funkcionáři Joty přikázali založit velký oheň a spálit všechny dokumenty a archivy. Náhle někdo za ohlušujícího svištění leteckých turbín vydal rozkaz spálit i naše průkazy. Zprávy o vojenské vzpouře naháněly husí kůži a kolem pedagogické fakulty, která byla proslulá početnou a bojovnou komunistickou organizací, se pomalu začalo stahovat vojenské obklíčení. V rozrušení a v předtuše, že s vládou a jejím socialistickým programem je konec, jsme odevzdali naše průkazy plamenům.

O hodinu později, zatímco někteří z nás se v kampusu připravovali, že se puči postaví s věkovitými zbraněmi v ruce, jsem uprostřed všeobecného zmatku s údivem zjistil, že naši vedoucí funkcionáři se vypařili. Alejandro Rojas, oblíbený studentský vůdce Joty známý spíše pod přezdívkou „La Pasionaria,“ Alejandro Jiménez ani Martín Pascual už mezi námi nebyli. Nohy na ramena vzali dokonce i vůdci Hnutí revoluční levice MIR[3], kteří až do poslední chvíle hlásali ozbrojenou cestu k nastolení socialismu v zemi. Cítil jsem se podveden a řekl jsem si, že je třeba následovat příkladu svých vůdců. Nehodlal jsem se stát potravou pro děla jako moji kamarádi, kteří se chystali obětovat život, zatímco naši lídři se ze všeho nejvíc starají o to, jak by sami vyvázli se zdravou kůží.

Zbaven tíhy komunistické průkazky jsem tenkrát přeskočil zeď, na horní hraně zakončenou zabetonovanými střepy skla, proklouzl vojenským obklíčením, které se dosud ještě zcela neuzavřelo, a ukryl jsem se v bytě, který jsem si pronajímal v bohatší části města. O několik dní později se mi donesla zpráva, že vojenské jednotky násilím zabraly univerzitní komplex a zatkly stovky studentů, z nichž mnozí byli mučeni, beze stopy zmizeli nebo byli zavražděni. Onen skok přes zeď, bez dokumentů, jež by prokazovaly moji příslušnost ke komunistickému hnutí, pro mne později nabyl hlubokého symbolického významu. Umožnil mi nejen zachránit si život, nýbrž také pochopit, že nastal čas, abych začal s životem nakládat podle vlastní vůle.

A teď po mně Palomo chce, abych mu dokázal, že jsem komunista.

„Jak se dokazuje, že je člověk komunistou, když nemá průkaz, soudruzi ze základní organizace jsou mrtví a archivy Joty pohltily plameny?“ dotázal jsem se ho.

„Jsi na čekačce,“ odvětil Palomo, ruce hráče na charango položené na psacím stole. Za oknem pod příkrovem sněhu, který ještě umocňoval mou bezmoc, dřímala pole, silnice i jezero. „Potuluje se mezi námi spousta špiclů vojenského zpravodajství i agentů CIA a my musíme dbát o naši bezpečnost. Věříme jenom těm, kdo doloží své členství.“

„Takže jsem vyloučen?“ zeptal jsem se suše.

„Jota může vyloučit jen toho, kdo je jejím členem. A to poslední jsi ještě nedokázal.“

Být vyloučen z revoluční organizace kvůli podezření ze spolupráce s nepřítelem je to nejhorší, co se člověku v komunistické zemi může přihodit. Palomovy domněnky a jeho sklon vytvářet nedýchatelné ovzduší nedůvěry mě proto navýsost znepokojovaly. Onen zárodek pochybnosti se mohl mezi vedoucími funkcionáři, obyčejným členstvem i mezi obyvateli domu lehce změnit ve všeobecně přijímanou, nepopiratelnou pravdu. Nevšiml jsem si snad, že moji krajané v poslední době kolem mne vytvářejí jakési vakuum? Nebo je to jen výplod mé fantazie přiživované počínajícím pocitem strachu?

Naštěstí jsem si vzpomněl, že jsem se po převratu podílel na ukrytí Mireyi Baltrové v domě jednoho architekta v bohaté rezidenční čtvrti Santiaga. Mireya Baltrová, původně prodavačka novin, později novinářka a členka ústředního výboru strany, byla poslední ministryní práce v Allendově vládě a nový režim ji vyhláškami v rozhlase a televizi vyzýval, aby se vzdala a co nejdříve přihlásila na některé z vojenských posádek. Ten krok by pro ni znamenal jistou smrt. Během počátečního období plného represí Mireya v ilegalitě používala paruku a hnědé kontaktní čočky, protože měla lehce identifikovatelné modrozelené oči. Několikrát jsem musel v konspiračním bytě strany, který sousedil s finským velvyslanectvím, strávit noc a číhat na nejvhodnější okamžik, v němž by Mireya mohla překonat plot ambasády. Kdyby se vojenskému zpravodajství podařilo ji zatknout, nás jako její komplice by čekal trest, který oznamovali na vyhláškách – zastřelení. Několik dní nato se Mireyi podařilo uniknout ze země za pomoci východoněmecké tajné služby, která v Chile operovala pod vedením Paula Ruschina. Převyprávěl jsem tuto kapitolu z mého života v ilegalitě Palomovi.

„Soudružku Baltrovou zrovna teď kontaktovat nemůžu, ale budu mít na paměti, co mi tu říkáš,“ pronesl zamračeně Palomo a ukončil schůzku.

Když jsem opouštěl místnost, krajan za mými zády už tam nebyl.

Vyšel jsem ven z budovy a procházel se po sněhu. V útrobách se mi zahnízdil strach. Uklidnil jsem se až po několika dnech, kdy jsem se dozvěděl, že se v odborovém rekreačním zařízení rozpoutal divoký hon na čarodějnice, a já tudíž nejsem jeho jedinou obětí. Politické strany na sebe nejen svalovaly vinu za to, že umožnily vojenský převrat svými extremistickými požadavky, nebo naopak politickými ústupky, ale teď se také jednotlivé frakce začaly vzájemně obviňovat ze spolupráce s nepřítelem. Byla to děsivá situace, která se však – jak jsem zjistil později – opakovala téměř ve všech utečeneckých ubytovnách a četné krajany nakonec dohnala k tomu, že se nervově sesypali, a někteří dokonce spáchali sebevraždu.

Mnozí členové politických stran nemohli nikdy dokázat, že jsou hodni důvěry, a tak byli s podezřením, že spolupracovali s nepřítelem, odklizeni do potemnělých okresních měst. Jiným se kvůli jejich maloburžoaznímu původu, jak bylo zvykem označovat intelektuály nebo lidi pocházející z lépe situovaných vrstev, nepodařilo znovu se začlenit do původních profesí, protože je vedoucí funkcionáři poslali pracovat do továren nebo na venkov na státní statky, aby se „proletarizovali“. Lékaři cídili podlahy, inženýři pracovali jako vrátní, akademičtí pracovníci se lopotili ve skladech. Spousta význačných odborníků jednoduše dlouhá léta mlčky snášela tresty, kála se ze svých maloburžoazních hříchů a vysedávala na zbytečných a nekonečných schůzích stranických výborů ve fabrikách nebo na státních statcích, aniž se odvážili straně nebo východoněmecké vládě odporovat. Podvolili se a poslušností straně chtěli dokázat, že nepatří k maloburžoazii a že jsou důstojnými členy dělnické strany.

Naštěstí jsem měl ještě schovaný vzkaz, který mi Paul Ruschin dal v Chile. V tichu svého pokoje s výhledem na jezero jsem se zapřísáhl, že budu bojovat za svou nezávislost. Zařídil jsem se tak, abych unikl Palomově dohledu, a poprosil jsem správce objektu, aby mi zařídil schůzku s Wandou Blochovou.

Za tři dny pro mě přijela černá Volha se speciální anténou a odvezla mě do centra východního Berlína.

Kancelář Wandy Blochové se nacházela na třídě Wilhelma Piecka naproti zdi oddělující Východní Berlín od Západního, ve třetím patře budovy, která kdysi sloužila jako hlavní centrála gestapa. Teď tam sídlila mocná Liga für Völkerfreudschaft, státní úřad, jehož posláním bylo šířit příznivý obraz NDR v zahraničí a upevňovat styky s institucemi a významnými osobnostmi z celého světa. Tmavý kostým a prošedivělé vlasy vtiskovaly Wandě vzezření vážené a zasloužilé funkcionářky kominterny. Strohá, rozvážná a inteligentní žena, jež bojovala proti nacismu a kterou gestapo v téže budově několikrát věznilo.

„Jaký máš problém?“ zeptala se mě s mojí otevřenou krabičkou zápalek v rukou.

„Studoval bys marxismus-leninismus na Karl Marx Universität v Lipsku?“ zeptala se mě, když už jsem si myslel, že usnula.

Za několik dní se v odborářském hotelu znovu objevil Dietrich v tmavé Volze s šoférem. Přijel s úkolem přestěhovat mě s konečnou platností do Lipska, kde na mě čekala studentská kolej.

Table of Contents

I. MIRAMAR

1

2

3

4

5

II. VEDADO

III. ALTAHABANA

IV - BACURANAO

EPILOG