Sharon Page – Hříšní vévodové 3

Nejhlubší touhy

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2023. Vydání 1.

Vytiskla tiskárna PB tisk, Příbram

Z anglického originálu Deepest Desires of a Wicked Duke

vydaného nakladatelstvím Kensington Publishing Corp.

Design © Rafael S. | Fotografie © Martin Sebesta

© 2023 MEDIAPLEX s. r. o.

© 2016 Edith E. Bruce

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-87720-32-5

Print: ISBN 978-80-87720-33-2

SHARON PAGE

HŘÍŠNÍ

VÉVODOVÉ

kniha 3.

Nejhlubší touhy

Deepest Desires of a WIicked Duke

Knihy v této sérii

Chtěli bychom upřímně poděkovat několika úžasným lidem, bez nichž by obálka této knihy nebyla tím, čím je.

DJ Andree Pomeje a jejímu snoubenci Petrovi děkujeme za nezapomenutelné chvíle před objektivem. Vaše energie a charisma opravdu oživily obálky všech tří knih.

.

Našemu fotografovi Martinovi patří obrovský dík za to, jak dokázal tyto chvíle zachytit. Tvá práce nám ukázala, jak výjimečné mohou být vteřiny, když je správně zvěčníš.

.

A samozřejmě bychom nemohli zapomenout poděkovat paní Heleně Konarovské za její nádherné, luxusní korzety. Přidaly těmto fotografiím ten správný šmrnc a eleganci.

.

Děkujeme vám všem za úžasnou spolupráci. Díky vám jsou obálky Hříšných vévodů zcela jedinečné.

A. J.

A mým čtenářům s hlubokým poděkováním

PODĚKOVÁNÍ

Děkujeme týmu nakladatelství Kensington, že tuto knihu tak krásně připravil, s mimořádným poděkováním mé redaktorce Esi Sogah.

1

Než začneme. Na konci této knihy najdete odkaz na bonusovou kapitola tohoto příběhu.

* * *

Whitechapel, Londýn

červen 1821

Portia Lambová svižně kráčela po Maiden Lane a držela se v kuželech světla, které vrhaly pouliční lampy. Ve stínech pravděpodobně číhali darebáci. A také chudé malé děti, které přežívaly pomocí kapsářství.

Děti, kterým se snažila pomáhat.

„Jste si tím jistá, slečno?“ Těsně vedle ní – tak blízko, že se jim sukně stále pletly – kráčela Merry Meadowsová, nejstarší obyvatelka domu její rodiny. Jakmile bylo Merry osmnáct, zůstala, aby pomáhala s dětmi, a stala se schopnou učitelkou. „Myslím, že jsme měly počkat na jednoho z vašich bratrů. Mohli by tu být bílí otrokáři. Vaše matka nás před nimi vždycky varovala…“

„Merry, jsme v naprostém bezpečí,“ prohlásila Portia rázně. „Ano, moje matka vždycky hrozivě varovala před bílými otrokáři a majiteli nevěstinců, kteří sbírají nevinné ženy na ulicích. Já ale zachraňuji děti a vracím jim domov už deset let, a nic hrozného se mi při tom ještě nestalo.“

Pod pláštěm však svírala rukojeť pistole. Která sice nebyla nabitá, ale jak Portia časem zjistila, muži neriskují zjištění, jestli blafuje či ne.

Matka nikdy nechtěla, aby se vydávala do ulic chudinské čtvrti Whitechapel a pátrala po sirotcích a chudých dětech, kterým hrozí nebezpečí. Teď ovšem byla křehká a nemocná, někdy dokonce tak zmatená, že si často ani nepamatovala, kdo Portia je. Ale když ještě bývala při síle, trvala na tom, že hlídkovat v ulicích by měli Portiini bratři. Myslela si, že pro dívku je vhodnější zůstat v bezpečí domova.

Portia s tím nikdy nesouhlasila. Děti spíše důvěřovaly mladé ženě. Její bratři měli dobré úmysly, ale uměli být hrubí, netrpěliví a mnohdy z nich šel strach. A děti byly už tak vůči mužům ve stoce ostražitější.

Přesto si teď, když byla její matka tak zapomnětlivá, Portia uvědomila, že jí matčina hrozivá varování vlastně chybí.

Z uličky se ozval nějaký zvuk. Je tam někdo schovaný? Jsou to krysy?

„Pořád se bojím, slečno.“ Merry se přiblížila tak těsně, že o ni Portia málem zakopla.

„Není se čeho bát, Merry. Dokážeme se o sebe postarat. Jsme chytré. A to něco znamená.“

Merry, se svými blonďatými lokýnkami a velkýma modrýma očima, se rozhlédla kolem sebe a zachvěla se. Rukou sevřela Portiinu paži. „Ach, nebesa, číhají tu na nás muži! Čekají na nás, slečno Lambová,“ zašeptala a její hlas byl už jen pouhým zachraptěním. „Jsou ve stínech před námi.“

Ostatní děti jí říkávaly Myška Merry, protože byla plachá a bojácná. Merry také měla pozoruhodně vyvinutý sluch a instinkty. Portia zatím nic neviděla, ale když Merry řekla, že ve stínech jsou muži, Portia o tom nepochybovala.

„Běž blíž ke zdi, do stínu,“ pokynula jí Portia tiše. Vytáhla pistoli. Nahlédla do tmy před sebou a rozpoznala vstup do úzké uličky. Pak je uslyšela – šepot dvou mužských hlasů. Z toho tichého, chlípného smíchu jí přeběhl mráz po zádech.

Merry vyděšeně vypískla.

„Něco jsem slyšel,“ řekl jeden z nich. „Myslíš, že je to to děvče? Myslíš, že se chytla na návnadu?“

Portia se okamžitě otočila k Merry a prstem na rtech ji varovala, aby byla potichu. Dívka ztěžka polkla, ale žádný jiný zvuk nevydala.

Ve zmiňovaném vzkazu někdo Portia žádal, aby přišla do domu č. 10 na Maiden Lane a převzala děvčátko od zoufalé matky, která nedokázala uživit všechny své děti a na kterou byl vyvíjen nátlak, aby devítiletou dceru poslala do nevěstince.

„Byla to lest,“ zašeptala Merry. „Musíme utéct, slečno.“

Portia se nevzdávala. „To nevíme,“ opáčila, také šeptem. „Možná je tam opravdu dítě v nouzi, i když je použito jako návnada.“

„Musíme jít, slečno.“

Portia váhala. Pokud je tu dítě, které potřebuje pomoc, jak by se k němu mohla obrátit zády a utéct? Ale jestli je to past, stejně to dítě nedokáže zachránit. Přitisknutá těsně ke zdi nahlížela do ústí uličky a srdce jí divoce bušilo.

Co má dělat? Co když neplánovaným útěkem odsoudí malou holčičku k hroznému osudu?

„Nebuďte nerozumná, slečno Lambová,“ zašeptala Merry, tvář proměněnou v masku strachu. „Vím, že chcete jít dál, ale to nemůžeme. Musíme přivést jednoho z vašich bratrů.“

„Ona přijde,“ řekl druhý hlas.

Portia ucítila kouř. Muž zareagoval až nyní, protože kouřil doutník a teď ho vytáhl z úst, aby mohl mluvit. „Ztiš se, sakra, a počkej na signál.“

Signál?

Merry tahala Portii za plášť a pobízela ji tím k útěku.

Ale co když je tu opravdu dítě v nebezpečí?

Vzduch proťal ostrý hvizd. Pak kočí švihl bičem a vybídl koně do cvalu. Jejich prázdná drožka vyrazila pryč.

Oba muži vyběhli z uličky, na tvářích široké úsměvy odhalující zkažené zuby.

To musel být ten signál. Jejich kočí byl podplacený padouchy.

Zatraceně!

Nemohly s Merry utéct dvěma mužům. Ne v pláštích. A v sukních.

Proč byly podvedeny? Ti muži nevypadali dost mazaně na to, aby to vymysleli. Působili jako tupí rváči, kteří pracují pro někoho chytrého.

Těžce dýchajíc zvedla Portia nenabitou pistoli a namířila na muže. Meredith při pohledu na ni zalapala po dechu. „Vy je zastřelíte? Slečno, to je vražda!“

„Ne, když bráníme své životy,“ řekla Portia s veškerým klidem, který v sobě dokázala nalézt. „Být vámi, pánové, utekla bych, jak nejrychleji to jde.“

Jeden z mužů se zasmál. Byl menší než druhý, podsaditý, měl špinavý obličej, tmavé oblečení i čepici. Byli oblečeni stejně, ale zatímco jeden byl malý a zavalitý, druhý byl naopak vysoký a hubený.

Zavalitý muž vykročil vpřed. „Vím, že ta pistole není nabitá.“

Portia byla tak vyděšená, že se jí špatně dýchalo, ale nemohla to dát najevo.

Nepropadej panice.

Zachovej si chladnou hlavu, to ji naučil otec. Než se usadil, oženil a otevřel domov pro děti, býval velkým objevitelem. Důvtip byl nejlepší zbraní muže – i ženy.

Velitelským hlasem vyštěkla: „Samozřejmě, že je! Nejsem blázen!“

„Vím, že jen blafujete, slečinko. Nikdy tu věc nenabíjíte. A i kdyby jo, bylo mi řečeno, že byste nikdy nikomu neublížila.“

Jak to mohl vědět? Nebo snad taky blafoval? Oběma rukama sevřela rukojeť pistole a namířila mu ji na hruď. „Ublížila bych vám, abych nás ochránila. Nechte nás jít.“

„Nemáte žádnou možnost úniku, slečinko. Chceme vás, ne tu druhou.“

„Nechápu proč,“ zamumlal ten vysoký. „Ta druhá je kráska s blonďatýma kudrnama a kulatýma prsama. Tahle je hubená a vlasy má tak červený, že to vypadá, jako by jí hořela hlava.“

„Drž hubu!“ vyštěkl ten menší. „Teď hezky pojďte s náma, slečinko, a my necháme vaši služku jít.“

„Ne, slečno Lambová, neopustím vás.“ Merry se třásla jako osika.

„Musíš jít,“ řekla Portia. Zamračila se na oba muže – na toho malého, který ji považoval za hloupou, i na toho vysokého s jeho urážkami. Neměla rozhodně v úmyslu nikam s nimi jít. „Otoč se a jdi, Meredith. Jdi na High Street – to bude pro tebe nejbezpečnější. Teď utíkej!“

Merry zavrtěla hlavou.

Portia zoufale škubla tou svou. Kdyby se Merry dostala pryč, mohla by se vrátit do nalezince a říct Portiiným bratrům, co se stalo. „Musíš jít! Najdi mé bratry v Eight Bells a okamžitě je přiveď. Udělej, co ti říkám, a běž!“

Měla přijít sama. Musí jim vnuknout myšlenku, že to neudělala.

Merry, konečně pochopila, domnívala se Portia, když se blonďatá dívka dala do běhu.

Útočníci zatím pokročili vpřed, až se zastavili kousek od ní. „Nikdo neříkal nic o žádných bratrech,“ zasyčel ten vysoký a Portia využila jejich chvilkové nepozornosti. Otočila se na patě a rozběhla se jako o život.

Na rohu zahnula a zamířila do nejbližší uličky, která vedla dál do bludiště chudinské čtvrti Whitechapel.

Stoku znala, ale obávala se, že ti dva muži se tu orientují stejně dobře. Za zády jí duněly kroky a ona přidržujíc si lemy sukní vyběhla z uličky na větší ulici.

K čertu! Jeden z mužů se objevil na konci uličky před ní. Oběhl to, aby jí odřízl cestu. Otočila se a divoce před ním utíkala nahoru ulicí. Teď byli oba muži za ní, protože si byla jistá, že ten malý běžel do uličky také. Měla přátele mezi lidmi, kteří zde žili. V některém domě v ulici by jistě mohla najít útočiště…

Ach, sakra, ne!

Z další uličky, pár metrů před ní, se vynořil ten zavalitý muž. V ruce držel nějakou bílou látku.

Naletěla dvakrát na stejný trik.

Portia se slepě rozběhla ke dveřím domu vedle ní. Zabušila do nich pěstmi. Ale nikdo jí neotevřel. Co by ještě mohla udělat? Pak si vzpomněla – jeden z domů před ní měl průjezd, který vedl do dvora. Znovu se dala do běhu.

Ten zloduch byl sice malý a podsaditý, ale běžel rychle. Dosáhla příjezdové cesty právě ve chvíli, kdy jí masitá ruka tvrdě přistála na rameni a strhla ji zpět. Vrazila do něj. Kapuce jí bránila ve výhledu, ale věděla, že je uvězněná na mužově hrudi. Když se podívala dolů, uviděla obrovskou silnou paži, která ji obepínala jako železná tyč. A cítila jeho pach. Kyselý pot. Pivo v dechu.

Vykřikla…

Na tváři jí přistála mokrá látka. Vdechla odpornou sladkost. Okamžitě se jí zatočila hlava, zkroutil žaludek a měla pocit, že padá do propasti.

Éter? Musí to být nějaká podobná chemikálie.

Portia tloukla do mužovy paže, kopala jej do holení. Ale cítila, jak slábne, jako by se kamsi propadala.

Do ucha jí zazněl jeho zlostný smích. „Probudíš se až v posteli Jeho Milosti, zlato.“

Zoufale se ještě jednou pokusila zabojovat. Co tím myslel – probudit se v posteli nějakého vévody?

„Vévoda ze Sinclair bude mít radost,“ zasmál se druhý muž potměšile.

Vévoda ze Sinclair?

Kdysi milovala vévodu ze Sinclair. Kdysi souhlasila, že si ho vezme, ale vévoda jí řekl, že si ji nemůže vzít, že ji nechá jít, protože by z něj byl mizerný manžel. A celých deset let poté dokazoval pravdivost těch slov, nedělal nic jiného, než že pořádal velké a skandální orgie.

Ale rozhodně by nikoho neunesl. Nebo snad ano?

Černočerná tma se zvedla a celou ji pohltila.

Kolem obou zápěstí vévody ze Sinclair se vinuly hedvábné provazy a tiskly je k sobě za opěradlem křesla. Další provazy poutaly kotníky k nohám stejného křesla. Prsa blonďaté kurtizány velikosti melounu se mu tlačila do obličeje a téměř ho dusila. Další žena, zrzka se stejně velkolepým poprsím, mu hladila poloztopořený penis. Jazykem! Třetí žena, brunetka, ho hravě švihala bičíkem přes ramena.

Vévoda, důvěrně známý jako Sin, měl být vězněm žen, ale tuto hru řídil on. Dělaly všechno, co chtěl. A on chtěl, aby ho přiměly na ni zapomenout.

Portia. Žena, kterou nikdy nemohl mít.

Deset let pořádání extravagantních orgií nebo intimních setkání se skupinkami po čtyřech nebo pěti lidech pomáhalo. Dnes v noci to zatraceně nefungovalo.

Zrzavá Emmie mu svým krásným jazýčkem olízla hlavičku penisu. Za normálních okolností by se mu hned vzpřímil, ztvrdl a začal pulzovat.

Teď ale cítil jen nepříjemný nával pocitu viny a lítosti.

„Promiň, zlato,“ zamumlal Sin. „Omlouvám se vám všem. Dnes večer to nezvládnu.“

„Proč ne?“ vydechla Emmie.

„Tss,“ brunetka Laurette si založila ruce na prsou a poklepala bičem na holé stehno. Povytáhla obočí. „Já vím, v čem je problém. Stárnete, Vaše Milosti. Je vám skoro třicet. Stáří přináší únavu.“

„Třicet let není žádné stáří,“ zavrčel. „A mně ksakru není třicet. Jsem mnohem mladší.“

Emmie nevinně vykulila oči. „Když to Jeho Milost říká… Vzpomínám si, když jste poprvé přijel do Londýna. Byl jste to nejkrásnější hnědovlasé lorďátko, Vaše Milosti, s těma nejzasněnějšíma čokoládově hnědýma očima. Nemohlo to být tak dávno. Tomu chlapečkovi bylo asi osmnáct. A teď mu nemůže být víc než pětadvacet?“

Sin věděl, že to myslí dobře, když chce naznačit, že není tak starý. Emmie měla krásná prsa a sladce růžové bradavky, které byly protáhlé a buclaté, když ztvrdly, ale nebyla nijak zvlášť obdařená v partiích nad rameny.

Laurette zavrtěla hlavou. „Vzpomínám si, jak jste poprvé přijel do Londýna. Bylo vám devatenáct a vypadal jste jako úplné neviňátko. To bylo v roce 1811. Vidíte, to bylo před deseti lety.“

„Takže mi je devětadvacet,“ zavrčel.

Blondýnka Sukey si natáhla šarlatový hedvábný župan a zakryla tak své bujné křivky. „Tak to bude tou brandy. Přímo jste se do ní nakládal. A co se stane, když něco naložíte? Změkne to.“

Podíval se na prázdnou sklenici na vedlejším stole. Vypil asi čtyři. „Není to brandy,“ zavrčel. „Dneska večer jsem prostě myšlenkami jinde. Rozvažte mě a běžte.“

„Jak si přejete, Vaše Milosti. Ale mohli jsme si užít tolik zábavy.“ Laurette se s trucovitým výrazem pustila do rozvazování uzlů, které předtím pečlivě zavázala. Emmie a Sukey se snažily změnit jeho názor, ale Sin věděl, že je to zbytečné. Dnes večer s ním nic nesvedou.

Trojice žen mu vysekla pukrle, protože byl zatracený vévoda. Pak zmizely ve dveřích.

Vzdorovitě se napil brandy. Blbost, že by si chlap mohl naložit ptáka. Nebo ne?

Zpropadeně. Odložil drink.

Přistoupil k oknu ložnice a vyhlédl do zahrady. Bylo pozdní jaro, venku souložili jen ti nejotrlejší z účastníků privátního večírku. Z tanečního sálu se linula hudba spolu s divokým smíchem a výkřiky rozkoše. Jeho dům se vždycky otřásal sténáním a vzdycháním, jak lidé hromadně souložili a dosahovali vyvrcholení.

Probíhaly u něj orgie, ale ještě nikdy v životě ho to nezajímalo méně.

Včera večer šel v okolí Seven Dials hrát a uviděl ji. Portia nesla v náručí malé dítě, které zachránila z chudinské čtvrti.

Když se díval, jak odchází, touha po ní ho zasáhla jako úder pěstí.

Deset let se jí vyhýbal!

A nyní to náhodné setkání zničilo deset let snahy zapomenout.

Spíš se zdálo, že po ní touží ještě víc.

A nemohl ji mít.

Ironií bylo, že Portia nezrušila zasnoubení s ním, ale byl to on, kdo ho ukončil. Vybral si orgie, bordely, bondage hrátky a skupinový sex místo ní.

„Vaše Milosti?“

Sin vzhlédl. Věrný sluha Beagle vypadal stejně nevzrušeně a strnule jako vždy, když plnil své povinnosti, zatímco kolem něj probíhaly orgie.

Beagle k němu natáhl ruku se stříbrným podnosem, na němž ležel složený vzkaz: „Tohle přišlo pro vás, Vaše Milosti. Nějaké dítě to přineslo ke dveřím kuchyně a řeklo, že to má být okamžitě doručeno.“

„Dítě?“

„Nějaký uličník. Utekl, jakmile si od něj lokaj vzal ten lístek.“

„Než dostal nějaké peníze?“

„Ano, Vaše Milosti. Také mi to přišlo docela podezřelé.“

Sin nic neřekl, ale souhlasil. Zvedl vzkaz a otevřel ho. Musel si ho přečíst dvakrát, než mu ta slova plně pronikla do mozku.

Ráno jste poštou obdržel pozvánku na neobvyklý večírek, který se má konat na ostrově u pobřeží nedaleko Southend-on-Sea. Na rovinu řečeno, jedná se o bakchanálii. Na večírek lákají i slečnu Portii Lambovou. Je to zamýšleno jako žert – překvapení pro vaše pokušení. Gentleman s vašimi značnými zkušenostmi by si měl být vědom, že bude slečna Lambová doslova jehnětem vedeným na porážku.

Abyste ochránil ji i její pověst, musíte se dostavit.

Znepokojený přítel

„Co to sakra…?“ zamumlal. Je to pravda? Kdo je k čertu Znepokojený přítel?

Možná to je jen nějaký vtip. Nevkusný vtip.

Kde je ta zatracená pozvánka? Vzpomněl si, že se na ni podíval a sotva ji přečetl. Včera večer myslel na Portii a pozvánky si skoro nevšiml.

Někam ji pohodil… Kam?

Sin sešel dolů do pracovny, kam během večírků neměl nikdo přístup. Na kraji masivního dubového stolu ležel štos pozvánek. Hromada výzev, aby se zúčastnil plesů, muzikálů, karetních večírků a pikniků. Byl svobodný vévoda. Každá dohazovačka ze smetánky se ho snažila vylákat do společnosti.

Rychle se prohrabával hromadou, nedbaje pozvánek padajících na podlahu. Tady je – písmo vytištěné stříbrnou barvou do silného kartonu.

VÉVODA ZE SINCLAIR JE

SRDEČNĚ ZVÁN NA ORGII

KONÁ SE 21. ČERVNA

V CLIFFSIDE HOUSE NA OSTROVĚ SERENITY

Přiložen byl také dopis. Sin ho rychle pročetl.

Říká se, že pořádáte nejlepší orgie v Anglii. Mám v úmyslu vám toto prvenství ukrást. Tenhle večírek bude více vzrušující než jakákoli jiná sexuální sešlost, které jste se kdy zúčastnil. Budete ohromen.

Přijeďte do Southend-on-Sea, kde na vás bude čekat malé plavidlo, které vás dopraví na ostrov Serenity vzdálený jednu míli od pobřeží.

Vyzývám vás, abyste toto pozvání odmítl. Vím, že výzvě neodoláte.

Dopis byl podepsán: W.

Nejdříve ho napadlo, že W znamená Willoughby, což byl svého času, když poprvé přijel do Londýna, jeho nejlepší přítel. Pak ale zavrtěl hlavou. Will by ho na orgie nepozval. Vyhýbali se jeden druhému od posledního setkání – se soubojovými pistolemi.

Kdo je W? A kdo na tu akci přivede Portii?

Teď musel na ten zatracený večírek jít. Jestli vylákali bezbrannou a nevinnou Portii na orgie, musel ji ochránit. Vzhledem k tomu, jak skončilo jejich krátké zasnoubení, ovšem očekával, že jeho ochranu zrovna neocení.

Ale rozhodně ji bude mít.

2

Pobřeží, Southend-on-Sea

Červen 1821

„Neviděli jste tu mladou dámu? Asi takhle vysokou…“ Sin zvedl ruku na úroveň hrudi a křičel, aby ho bylo slyšet přes skřehotání racků, kteří se vznášeli nad pobřežím.

„Rusovlasá – nepoddajné vlny a kudrny,“ pokračoval. „Obvykle je má sepnuté vzadu a nosí vysoké čepce. Velké oči. Vypadá sladce a nevinně, ale je to spíš vůdčí typ.“

Čtyři staří rybáři, kteří seděli na nábřeží, se na něj nechápavě dívali.

Rackové kroužili kolem něj a chraptivě skřehotali, jako by se mu smáli. Vlny narážely na přístavní hráz, naplňovaly vzduch silným aroma slané vody a schnoucích mořských řas. Poryv mořského větru mu málem strhnul z hlavy klobouk a do obličeje mu vmetl slanou spršku.

„Jmenuje se Portia Lambová,“ dodal. V duchu se modlil. Útroby měl sevřené strachem, i když navenek vypadal chladně, klidně a vévodsky.

„Jo, dneska ráno jsme viděli několik mladých děvčat…“ začal jeden z rybářů.

Všichni ostatní muži souhlasně mručeli.

„Měla na sobě odvážné červené šaty?“ zeptal se rybář.

Sin neměl tušení, ale nedokázal si rozumnou Portii v něčem takovém představit. „O tom pochybuji.“

„Pak myslím, že jsme ji neviděli.“

Ostatní zavrtěli hlavami a potáhli ze svých dýmek.

„Jediní lidé, které jsme viděli, byli fajnoví pánové, Vaše Milosti,“ řekl rybář, který vypadal jako mluvčí skupiny. „A dámy v hodně odvážných šatech. Výstřihy až k bradavkám a prsa jim skoro vypadávala.“

„Dámy? Snad si vy staří hňupové nemyslíte, že to byly dámy?“ O pár metrů dál seděla na rozvrzané židli starší žena a zašívala rybářské sítě. Zasmála se, vyplivla trochu tabáku a upřela na Sina vychytralý pohled. „To nebyly žádné dámy. Ne v těch výstředních šatech.“

Mýlila se. Některé určitě byly kurtizány, ale některé nespíš patřily ke smetánce – dámy, hledající tělesné rozkoše. Portia by si nikdy nevzala vyzývavé šaty, ale uvědomil si, že ji k tomu někdo mohl donutit. „Žádná z nich neměla zářivě rudé vlasy a pihy?“

„Jedna měla zrzavé vlasy. Obarvené henou. Žádná přírodní zrzka tam nebyla.“

„Pak mezi nimi nebyla žena, kterou hledám. Děkuji vám za pomoc,“ řekl, ačkoli se žádné pomoci nedočkal. Hodil jim všem několik mincí. „Dejte si na mě pivo.“

Ptal se postupně všech lidí na nábřeží, jestli Portii neviděli. Tohle byla poslední skupina. Neměl štěstí.

Byla celá tahle záležitost jen zvrácený vtip? Možná je Portia stále v Londýně, v bezpečí v nalezinci její rodiny…

Ale nemohl to vzdát a odejít – ne, dokud si nebude jistý, že je v bezpečí.

Otočil se k moři.

Několik set metrů od břehu se z vody zvedala tmavá skalní stěna. Byla hranatá, nízká, s plochým vrcholem. To byl ostrov Serenity. I když místo klidného dojmu, jaký naznačovalo jméno znamenající poklid, působil spíše stroze a zlověstně.

Na nábřeží kotvila veslice, čekající, aby ho na ostrov odvezla.

Portia už tam možná je. Mohla být na ostrov odvezena v noci, pod rouškou tmy. Nebo dokonce v pytli, aby ji nikdo neviděl.

Musel to zjistit.

Dlouhými kroky došel ke kamenným schodům, které vedly k malému molu, kde kotvila loďka. Sin mávnutím ruky odmítl pomoc jednoho z veslařů a sám vyšplhal na palubu. Když se usadil v zadní části plavidla čelem k ostrovu, vypluli.

Oba muži silně zabrali vesly. Do moře se táhl vlnolam, uklidňoval větší vlny a usnadňoval veslici plavbu. Ale i tak to byla cesta, která trvala nějakou dobu.

Měl díky tomu čas na přemýšlení… a na vzpomínky na dobu, kdy se zasnoubil s Portií…

O deset let dříve

Londýn, 1811

Jeho kočár drkotal širokou dlážděnou ulicí kolem vznosných sídel z bělostného kamene a s lesknoucími se okny. Podél ulice se rozprostíral obrovský park. Dnes odpoledne viděl krásné mladé ženy, které se procházely po upravených cestičkách. Kolem nohou jim vlály sukně z barevného mušelínu a hedvábí a nad hlavami se jim točily jemné, krajkami zdobené slunečníky.

Pro Sina bylo ohromující vidět tolik elegantně oblečených dívek na jednom místě.

Teď se díval oknem na tmu, která zahalovala park. Poprvé v životě byl v Londýně jako nový vévoda ze Sinclair, což byl titul, který nikdy nečekal, že zdědí. Byl synem bratrance vévody, z té části rodiny, která byla kdysi dávno zavržena kvůli nevhodnému chování nějakého nezdárného syna. Jmenoval se Julian Markham a právě se chystal získat přezdívku Sin – tedy Hřích.

Když se poprvé setkal s londýnskými barony v exkluzivním gentlemanském klubu White’s, jehož členství zdědil spolu s titulem, čekali, že se bude chovat jako vesnický buran, protože vyrostl na venkově. Přestože jeho otec byl gentleman a Sin studoval na Etonu se syny šlechticů. Mohl se urazit, ale místo toho je nechal, aby si mysleli, že je nevinný a naivní.

Byl to způsob, jak skrýt pravdu o své minulosti. O všech zvrácenostech, kterých se účastnil. Odpornou, hříšnou minulost, o které nechtěl, aby kdokoli věděl.

Při své první návštěvě White’s se Julian setkal s vikomtem Willoughbym, čtyřiadvacetiletým šlechticem, který trůnil u arkýřového okna a trousil břitké vtipy o šlechticích procházejících kolem. „Pojď s námi dnes večer, Sinclaire,“ řekl protáhle. „Užijeme si v noci pořádné hry v novém hráčském doupěti na Curzon Street. Musíme řádně zasvětit nejnovějšího londýnského vévodu.“ Willoughbymu se na pohledných rysech pomalu rozlil úsměv.

„Půjdu,“ souhlasil Sin. Ten večer se Willoughby rozhodl, že mu bude žertem říkat Sin.

O čtrnáct dní později se měl setkat s Willoughbym a několika dalšími šlechtici v hráčském doupěti.

Jeho kočár ujel ještě několik bloků a zastavil před městským domem s tmavě natřenými dveřmi. Během několika minut byl uvnitř. V zakouřené místnosti se hrbil nad kartami a hrál whist s Willoughbym a dvěma dalšími muži. Po několika hrách si Sin uvědomil, že by ho ostatní muži rádi zbavili části majetku, který s vévodským titulem získal. Jestli ale něco uměl, tak to bylo hrát karty a s Willem, který byl jeho partnerem, vyhrávali. Během několika hodin hry Sin vypil spoustu portského a byl ve stavu, který muži s titulem nazývali indisponovaný, a jiní prostě opilý. Poté kolem nich začaly kroužit koketní, smyslné ženy, které s nimi flirtovaly. Willoughby si jednu z nich posadil na klín a další vybídl, aby udělala totéž se Sinem. Snažil se ji odehnat. Několikrát ji zvedl, ale ona si na něj zase vylezla.

Vzdal to. Snažil se ji ignorovat. Dívka se mu kroutila na klíně, pištěla a chichotala se, když se ozval ostrý ženský hlas: „Pusťte tu mladou ženu.“

Sin překvapeně vzhlédl.

V tu chvíli ji spatřil.

Nejdřív ji viděl dvakrát. Pak se oba obrazy spojily v jeden, a to pěkně překvapivý: počestná mladá žena, která vtrhla do hráčského doupěte?!

Postavu jí zakrývaly jednoduché šaty a tmavomodrý plášť. Ale jasně viděl, že je štíhlá, s útlým pasem a dlouhýma nohama. Její tvář byla ta nejpozoruhodnější, jakou kdy spatřil. Tmavě šedé oči, podlouhlé, lehce přivřené, s vnějšími koutky svůdně zvednutými vzhůru. Drobný nos a sprška pih. Rty měla přirozeně rudé a lákavě plné.

Přistoupila k nim a zastavila se přímo před ním s rukama v bok. „Jsem Portia Lambová a žádám, abyste tu ženu okamžitě pustil. Prosím, sundejte ji ze sebe.“

Když na ni jen překvapeně zíral, zahrozila prstem. „Utekla z nalezince mé rodiny, aby zahájila kariéru prostitutky. A samozřejmě se hned najdou zhýralí muži, kteří jí to umožní. Je jí teprve šestnáct!“

Zatímco na něj slečna Lambová upřeně hleděla, Sin sesadil aspirující kurtizánu z klína. „Neměl jsem v úmyslu té dívce nic udělat,“ snažil se dost nezřetelně vysvětlit: „dokonce jsem to ani nebyl já, kdo ji požádal, aby si mi sedla na klín.“

Slečna Lambová ho neposlouchala.

Přesto se do Portie Lambové té noci zamiloval, zatímco mu přednášela o zlu a pak tu mladou ženu odtáhla z hráčského doupěte.

Byla tak hodná a šlechetná. Starala se o děti a zachraňovala je. A byla úžasně krásná se svýma velkýma šedýma očima a hustými, vlnitými vlasy rudými jako plamen.

Po tom prvním setkání ji pronásledoval jako poblázněný hlupák v nějakém milostném sonetu. Začal Portii sledovat na jejích misích do stoky, aby ji chránil. Noc za nocí trávil v její společnosti. Pak se z toho staly i týdny. Každá minuta bez ní mu připadala zatraceně dlouhá.

Nakonec jednoho dne před Portií poklekl a požádal ji o ruku.

A ona řekla ano.

„Půjdu si promluvit s tvým otcem,“ slíbil. „A představím tě babičce a bratrancům. Žijí ve vévodském domě v Mayfairu.“

V kočáře Portii políbil. Horký, vášnivý polibek se soubojem jazyků. Byl tvrdý jako cihla a dychtil po větší dávce intimna. Odtáhla se. „Juliane, to nemůžeme.“ Použila jeho křestní jméno – nevěděla o přezdívce Sin, kterou mu dal Willoughby. Nesnášel vlastní křestní jméno, ale nechtěl, aby mu říkala přezdívkou. Bylo to zatraceně blízko pravdě, kterou před ní chtěl skrýt.

Držel se zpátky, snažil se být hodný, ušlechtilý. Přesvědčit ji, že takový je. Chtěl Portii, ale znovu ji nepolíbil.

Pak kočár zastavil. Pomohl jí vystoupit.

„Proboha.“ Zadívala se na sídlo Sinclair House v Mayfair, kde žil teprve několik týdnů.

Nabídl Portii rámě a prováděl domem. Procházeli mohutným tanečním sálem s pěti lustry, hudebním sálem, který se pyšnil dvěma nablýskanými klavíry, galerií plnou obrazů a čtyřmi salony.

Pozoroval její krásné oči a viděl obrovský šok. Musí být nadšená, že se stane vévodkyní, paní toho všeho, říkal si. Možná by díky tomu od něj neodešla, neopustila by ho, kdyby se o něm dozvěděla pravdu.

„Věděla jsem, že tvůj dům bude velkolepý, ale něco takového jsem ještě neviděla,“ pohlédla na něj s obavami ve tváři: „já… Já o tomhle světě nic nevím, Juliane.“

„Na tom nezáleží, Portio.“ Přistoupil k ní a přitáhl si ji do náruče. Mohl jí k nohám položit celý svět, protože byl vévoda. A Portia si nezaslouží nic míň.

Vzhlédla k němu, kousala se do rtu a přímo zářila nevinností. Dlouhé řasy se jí nad šedýma očima chvěly. Vlasy byly změtí neposlušných kudrlin. Usmála se na něj a jemu div nepuklo srdce. Ještě nikdy ho nikdo nemiloval. To, že ho milovala takhle vzácná žena znamenalo, že možná stojí za to být milován.

Začal se svlékat. Byli v jednom z přijímacích pokojů a Sin zamkl dveře. Ztěžka dýchal a rychlým škubnutím prstů si rozvázal kravatu. Stáhl si frak, pak vestu. Stál před ní v kalhotách a plátěné košili, límec rozepnutý. Vezme si ji za ženu. Může mít, co bude chtít…

„Juliane, obleč se! Dokud se nevezmeme, nemůže mezi námi k ničemu dojít. Zrovna já nemůžu udělat takovou chybu. Když dovolím, aby se něco takového stalo, tak už mě nebudeš milovat. Náš nalezinec je plný dětí kvůli mužům, kteří byli naplněni touhou, a pak, když dostali, co chtěli, už toužili jen utéct.“

„Já takový nejsem. Miluji tě. Vezmu si tě. Strávím s tebou celý život.“ Přejel jí prsty po paži. Viděl, jak se lehce zachvěla a slyšel tiché, hrdelní zasténání.

Pocítil tak silný záchvěv chlípné agónie, že se málem zapotácel.

„Tak to můžeme ještě chvíli počkat,“ řekla. Ale znělo to nejistě.

„Nehodlám tě zdiskreditovat, Portio. Chci tě potěšit.“

„Potěšit mě? Jak to myslíš?“

Chtěl, aby věděla, jak dobrý umí být v posteli. Kdyby se poté dozvěděla pravdu o jeho minulosti, možná by nebyla tak vyděšená, protože už by věděla, jakou rozkoš jí dokáže poskytnout.

Možná…

Strhl ze sebe košili a odhalil svalnatý hrudník. Srdce mu bušilo tak silně, že téměř viděl, jak mu zevnitř naráží do kůže.

„Aaa!“ zalapala po dechu.

„Neboj se,“ řekl. Chtěl, aby ho drobnýma rukama hladila. Aby se ho dotýkala.

Kousla se do rtu. „Ale kdybych se nechala zdiskreditovat před svatbou, porušila bych všechny sliby, které jsem si kdy dala. Cítila bych se hrozně, kdybych se postavila tváří v tvář rodičům, kteří věří, že jsem vzorně vychovaná.“

„Neudělám nic špatného, Portio. Slibuji.“ Sklonil se k něžnému uchu – měla tak krásná malá ouška – a jemně se dotkl rty lalůčku. Prudce, sladce zalapala po dechu. Bylo těžké postupovat pomalu.

Ale pomalé tempo ho přimělo vychutnávat si každý detail. Jemnost dívčí kůže, když ji laskal na krku. Šimrání rusých vlasů na jeho tváři. Tak omamně voněla levandulovou vodou.

„Nebudu chtít víc, než mi můžeš dát,“ zašeptal. „Ale potřebuju, aby ses mě dotýkala.“

„Dotýkala?“

Vzal ji za ruce a položil si drobné dlaně na nahou hruď. Její prsty byly dlouhé, štíhlé a půvabné. Lehké jako pírko Konečky prstů mu klouzaly po holé kůži a sledovaly obrysy zatnutých svalů.

„Jsi krásný,“ zašeptala. „Líbí se mi dotýkat se tě. Já… Nikdy předtím jsem neviděla nahý mužský hrudník. Tedy kromě soch. Ten tvůj je naprosto dokonalý. Máš tak velké a pevné svaly.“

Nevinný lesk v očích ho zabolel u srdce. Přál si, aby to i pro něj bylo poprvé. Aby byl také nevinný.

Prsty se dotkla jeho bradavek. Byly napjaté a tvrdé. Nesměle je pohladila.

Zaklonil hlavu a zasténal.

„Ublížila jsem ti?“

„Ne, líbí se mi to.“ Pak udělal něco ďábelského. „Tohle je pro mě taky novinka,“ zalhal.

„Opravdu?“ Zdálo se, že jí to dodalo odvahu. Aby zachránila děti, kradla se do stok, čelila pasákům i majitelkám bordelů. Ale teď a tady byla nervózní.

Pohladila ho po ramenou a položila mu na ně dlaně. Dotýkala se zaťatých bicepsů, širokého hrudníku. Vedl Portiiny ruce níž a nakonec ji přiměl, aby mu pravou rukou vklouzla do kalhot.

Vypískla. „Jsi tak horký.“

Přitiskl se jí rty na krk. „To se mi líbí. Drž můj penis, lásko.“

„Cože?“

Polibek za ucho ji přiměl zalapat po dechu. „Hraj si s ním penisem,“ vyzval ji.

„Ach, ehm…“ Ale udělala to. Prsty sklouzla podél ztopořené hřídele.

Už dlouho nebyl panic, ale skoro explodoval, jako by jím byl. Zatnul zuby a bojoval, aby se ovládl. Líbí se jí? Je pro ni dost dobrý?

Věděl, že mu nedovolí, aby ji svlékl. A nemohl riskovat, že by se přestal ovládat. Od příjezdu do Londýna pracoval na své sebekontrole. Ta jediná noc, kdy se opil a Willoughby poslal mladou prostitutku, aby po něm lezla, byla opravdu jediná, kdy porušil slib, že se změní. Podlehl Willovu nabádání, aby pil a bavil se.

„Co mám dělat?“ zeptala se. „Jak se tě mám dotýkat?“

„Obejmi ho rukou a pohybuj jí nahoru a dolů,“ řekl jemně.

Uchopila ho a sklouzla rukou nahoru a dolů. Tohle bylo tak jiné. Bylo obdivuhodné vidět akt, který se pro něj stal tak pokřiveným, takový, jaký správně měl být – sdílení lásky. Něco sladkého a erotického.

„Co se děje? Právě ses zatvářil tak smutně.“ Znepokojení Portii svraštilo čelo.

„Nic. Dotýkej se mě dál.“

Udělala to a stiskla ho silněji. Už toho zažil hodně, ale tohle bylo dokonalé. Hlava mu klesla dopředu, jak ho zasáhla rozkoš a milostná agónie.

Pohybovala rukou rychleji. Byl stále tvrdší, napjatější…

Bože, ano! Jeho boky sebou trhly, jak mu do penisu vlétlo semeno. Vystříkl do kalhot. Na Portiinu ruku.

Vyjekla a on se tomu nevinnému zvuku tiše zasmál.

„To je tvoje semeno.“

„Přiměla jsi mě vyvrcholit, Portio. Teď to chci udělat já pro tebe.“

Očistil jí ruku kapesníkem a odvedl ji na pohovku. Prosil Portii, aby mu důvěřovala, když ji usazoval na měkké polštáře.

Přes paže mu sklouzl mušelín, když nadzvedl sukně. Podíval se nahoru. Přikývla. „Chci se s tebou o to podělit, jsem připravená,“ nasadila odvážný výraz.

Uličnicky se zakřenil a stáhl objevené kalhotky. Jednoduchý bílý mušelín s malým krajkovým lemem. Mezi hedvábnými stehny jí rudozlaté kudrlinky vykreslovaly svůdné písmeno V. Už se nemohl déle udržet. Sklonil se, vklouzl rukama pod zadeček a pozvedl panenský klín, aby na něj přiložil ústa.

Ovanula ho jedinečná vůně. Vchod do vlahé komůrky se leskl vlhkostí. Ochutnal ji, polaskal jazykem.

„Co to…? Ach, ach… Ach!“

Pokusila se stáhnout. Široce rozevřené oči na něj zíraly.

„Miluji tě, Portio. Chci ti ukázat, jak moc. Není na tom nic špatného. Není nic špatného na tom, že se navzájem sexuálně uspokojujeme. O panenství nepřijdeš. Ale bude se ti to líbit.“ Sklonil se zpět k ohnivým kadeřím v klíně a olízl je.

Zavrtěla se. „Je to příjemné. A já chci… chci víc.“

Sál citlivý klitoris, přejížděl po něm jazykem. Nejdřív pomalu, pak naléhavěji. Stupňoval rozkoš. I když mu penis pulzoval, byl trpělivý. Bude to dělat tak dlouho, dokud ji nepřivede k vyvrcholení.

A s pocitem pýchy si pomyslel, že se blíží k cíli.

Najednou Portii vyletěly ruce vzhůru a přitiskly se k hlavě. Prohnula se do oblouku a vykřikla. Boky zvedla tak prudce, až ho udeřily do obličeje. Stáhnul se a sledovat její vyvrcholení. Byla tak sladká, jak se snažila udusit výkřiky touhy. Ve tváři se jí zračilo překvapení mísící se se smyslným výrazem erotické rozkoše. To ho přimělo k úsměvu.

Tiskla se k pohovce, zatímco její tělo sebou škubalo. Pak se uvolnila. Zavrtěla se jako spokojené kotě. „Nevěděla jsem, že je možné se takhle cítit. Díky tobě jsem se cítila… ach, bylo to úchvatné.“

Zasmál se. Políbil ji.

„Ach, tvoje rty chutnají tak zemitě.“

„Chutnají po tobě, Portio. Jsi moje. Teď už jen moje.“

To řekl. A myslel to vážně.

Bylo to hned druhý den, když oznámil zasnoubení jejich rodinám a přátelům, a všechno šlo najednou k čertu.

Ostrov Serenity

Červen 1821

„Tak jsme tady, Milosti.“

Sin se vytrhl ze vzpomínek a vzhlédl. Nad dřevěným plavidlem se tyčily strmé, šedivé útesy ostrova.

„Kde přistaneme?“ křikl Sin.

„Tamhle je zátoka – skrytá před zraky, dokud nejste přímo u ní.“ Veslaři po tváři stékal pot.

Sin, neklidný a s obavami o Portii, se posunul na příď a chopil se jednoho z vesel. Muži protestovali, ale on trval na svém.

Se zapojením další síly všichni tři mohutně zabrali vesly a dovedli malý člun do zářezu ve skále. Zátoka měla kulatý tvar se strmými útesy po obou stranách. Na konci byly do skály vytesány schůdky. Veslaři přivázali člun ke kovovým kruhům. Sin hbitě vyskočil na molo a hnal se nahoru, schody při tom bral po dvou. Muži ho pomalejším tempem následovali a nesli jeho zpola naplněný kufr. Byl tak znepokojen starostí o Portii, že přerušil vlastního sluhu uprostřed balení, aby se už mohl vydat na cestu.

Nahoře se schody otevíraly na terasu, která směřovala na východ k otevřenému moři. Terasu tvořila přírodní skála ostrova, posetá lehátky a lavičkami a za ní stál dům. Sinovu pozornost však okamžitě přitáhlo něco jiného.

Přímo před ním seděli na lavičce dva muži a mezi nimi žena. Žena si rozhrnovala živůtek a bláznivě se chichotala. Sin ji znal. Mladá kurtizána, která měla úchvatně velká prsa. Jmenovala se Sadie, Sadie něco. Nestoudná, samý smích a neustále na lovu nějakého bohatého ochránce. Sina se snažila svést už rok. Ne proto, aby se dostala do jeho postele. Chtěla se mu dostat spíš do peněženky.

Nefungovalo to.

Sadie si pozvedla prsa. „Tohle je všechno, co teď můžete mít. Až po večeři, vy nezbedníci!“

Muži se naklonili a začali olizovat Sadiiny velké růžové bradavky. Jeden z nich byl hrabě Blute, pětatřicetiletý muž, který měl rád jakákoli sportovní klání a považoval za ně i orgie. Druhý muž měl vlasy havraní čerň a kurtizány po celém Londýně ho milovaly pro jeho pohlednost a téměř obludně obrovské péro. Byl to hrabě Rutledge.

Veslaři se zastavili a zírali na trojici. Spadly jim brady a pochechtávali se jako školáci. Dokud jeden z nich nezasténal a neřekl: „Jestli se rozkřikne, že jsme se tu poflakovali a koukali na ty sladký kozy, přijdeme o práci.“

„Jo, a možná by to i stálo za to.“ Ale už ve chvíli, kdy to druhý muž zamyšleně pronesl, vyrazili směrem k domu. „Někteří chlapi mají zkrátka štěstí,“ zamumlal.

Sin předpokládal, že ho mezi ty šťastlivce počítají. Zvláštní, šťastný se rozhodně necítil.

Sadie hlasitě zasténala. Sin si uvědomil, že jí oba muži sají prsa, ale ona se dívá na něj. Vyzývavě ho sledovala, zatímco oběma mužům současně rozepnula kalhoty a sáhla do nich, aby je polaskala. Našpulila rty a poslala mu vzdušný polibek.

Sin zavrtěl hlavou. Krátké, strohé odmítnutí. Pak odvrátil zrak a vykročil k domu – rozlehlé budově se sedlovými střechami a šedými kamennými zdmi. Byl široký a dlouhý, s terasovými dveřmi, které se táhly po celé délce domu a poskytovaly výhled na okraj útesu a moře za ním.

Kde je Portia? Někde v domě? V nebezpečí?

Všichni muži tady by se měli modlit, aby se Portie ani nedotkli. Sin by zabil každého, kdo by to udělal.

Podrážky kožených bot bušily do mramorových dlaždic. Byl v jakési galerii. Místnost měla francouzské dveře, které vedly do útrob domu.

Někdo si odkašlal a Sin se otočil.

Objevil se komorník. Vysoký, hubený a bledý, jen s několika prameny černých vlasů sčesaných na pleši. „Doufám, že jste měl bezproblémovou cestu na ostrov Serenity, pane. Mohu vám ukázat váš pokoj?“

„Na pokoji nezáleží. Hledám mladou ženu se zrzavými vlasy.“

„Byl jsem informován, pane, že takové akce začnou až po první večeři. Domnívám se však, že několik hostů… ehm… začalo předčasně.“

Komorník mluvil jako dobře vycvičený sluha, ale červenal se. Zřejmě nebyl zvyklý obsluhovat lidi, kteří přišli na orgie.

„Pro tyto účely ji nehledám,“ zavrčel Sin. „Ona sem nepatří.“

Komorník nedal najevo žádné překvapení nad tímto prohlášením. Jen řekl: „Neviděl jsem žádnou mladou dámu se zrzavými vlasy, pane.“

„Vaše Milosti,“ opravil ho Sin. „Jsem vévoda ze Sinclair.“

„Samozřejmě, Vaše Milosti. Promiňte, Vaše Milosti. Jsem Humphries, majordomus Cliffside House. Dovolte mi, abych vás zavedl do vašeho apartmá.“

Sin ho frustrovaně následoval. Dům byl zvenčí z drsného šedého kamene, ale uvnitř byl ve slohu inspirovaném antickou renesancí. Všude byly pastelové barvy a složité bílé lišty. Nábytek byl bílý, zdobený zlatem a pokrytý pastelově modrými polštáři. V polovině cesty po širokém schodišti se Sin náhle zeptal: „Kdo je hostitelem tohoto večírku? Na mé pozvánce to není uvedeno.“

„Mým zaměstnavatelem je lord Genvere. Hrabě. Připojí se zítra.“

„Přijde pozdě na své vlastní orgie?“ Sin musel přiznat, že ho to překvapilo.

„To mi naznačil, Vaše Milosti.“

„Nikdy jsem se s ním nesetkal,“ utrousil Sin. Projel v paměti všechny anglické šlechtice, které znal. Žádný Genvere.

„Ani já jsem ještě neměl tu čest se s ním setkat, Vaše Milosti.“

„Tak to tu nejspíš nejste dlouho.“ Sinovi se zježila kůže na krku. Něco bylo špatně. Roky zneužívání mu zdokonalily instinkty.

„Jsem na ostrově několik dní, Vaše Milosti. Dům byl předtím zavřený. Přijel jsem, až když byl dům pronajatý, vyvětraný a připravený k obývání.“

Pouze několik dní? Předpokládal by, že majordomus bude stálou součástí domu. Jen málokterý gentleman by si na bakchanálie najal nový personál. Každý si chtěl být jist, že je personál loajální, diskrétní a důvěryhodný.

Muž se zastavil před bílými dveřmi. „Vaše pokoje, Vaše Milosti. Doufám, že vám budou vyhovovat. Dostal jsem pokyn, abych nevstupoval do ložnic hostů. A zejména ne do vaší ložnice. Váš kufr vám brzy přinesou do pokoje.“

S tím se komorník uklonil a pak se bezhlučně vydal pryč chodbou.

Zejména ne do jeho ložnice? Co tím chtěl ten sluha sakra říct?

Sin otevřel dveře. Uprostřed místnosti stála obrovská postel.

A na té posteli ležela žena.

Štíhlá postava ženy v prostých šedých šatech. Přistoupil blíž a ve stejném okamžiku, kdy si všiml šarlatových pásků kolem zápěstí, ji poznal.

Šarlatové pásky byly provaz, který ji poutal roztaženou na široké posteli. Mumlala kletby a zoufale kroutila zápěstími ve snaze se osvobodit.

Našel Portii.

3

O 10 let dříve

Londýn, 1811

Sinova sestřenice, současná vévodkyně ze Sinclair, se zvedla ze židle ve strohém přijímacím pokoji v Sinclair House na Park Lane – jednom ze šesti takových přijímacích pokojů. Vysoká, štíhlá vévodkyně s čistě bílými vlasy vyčesanými vysoko vzhůru se opírala o hůl a s ledovým hněvem v bleděmodrých očích se dívala na Sina. „Tuhle osobu si nevezmeš,“ vyštěkla. „Ta dívka nemá žádné vychování, věno ani pokrevní linii. Je to nikdo.“

„Na tom mi nezáleží,“ oponoval Sin. Byl vévoda – nepotřeboval se ženit pro peníze, jako to udělal jeho otec. Patřilo mu obrovské jmění. „Jsem do ní zamilovaný.“

„Bezpochyby,“ odsekla. „Ale to nemá nic společného s manželstvím. Když se vévoda ožení, je to pečlivě připravený společenský manévr. Ženíš se, abys zvýšil své bohatství a společenskou prestiž. Pokud nemáš námitky proti tomu, aby sis tu dívku vzal do postele, je to jen třešnička na dortu.“

Vévodkyně na něj mávla holí a pokračovala. „Můj Bože, už tak je dost zlé, že se můj syn tak hloupě zabil – při závodě s prokletým kočárem – a já se musela dívat, jak ses ty stal vévodou. Jediné ospravedlnění toho je, že využiješ svého hezkého vzhledu, abys uzavřel skvělé manželství. Vybereš si dceru toho nejbohatšího vévody, ty hlupáku.“

Vévodkyně mu od chvíle, kdy přijel do Londýna, říkala, jak jím pohrdá a že není hoden být vévodou. Pocházel z větve rodu, které se jeho pradědeček zřekl, a jeho otec mu obvykle v opilosti říkal, že vévodská část rodiny by je raději rozsekala mečem a pak poplivala vnitřnosti, než aby s nimi promluvila.

Vévodkyně našpulila rty. „Nedovolím, aby se tento sňatek uskutečnil.“

To ho vyděsilo. Sin na okamžik pocítil záchvěv paniky. „Nemůžeš to zastavit.“

„Postarám se, abys dostal rozum,“ vyštěkla. „Je ti devatenáct let. Ještě ses ani nevyřádil. Jestli máš choutky, jsou místa, kam můžeš jít.“

Tento rozhovor odmítal vést. „Jsem zasnoubený s Portií Lambovou a zasnoubení nezruším. Ne kvůli tobě. Kvůli nikomu.“

„To se ještě uvidí,“ vyštěkla vztekle starší žena.

Nebylo co vidět. Bylo mu jedno, co si myslí. Co si myslí smetánka. Chtěl se oženit z lásky. Věděl, co se stane, když se lidé vezmou a pohrdají jeden druhým. Věděl, co se stane, když se lidé berou kvůli penězům a společenské prestiži – vede to k nenávisti. Někdy to vede dokonce ke smrti.

Otočil se a vyšel z místnosti.

Když došel na práh dveří, vévodkyně za ním ještě vykřikla: „Nevezmeš si tuhle nicku a neuděláš z ní vévodkyni! Oženíš se tak, jak si já budu přát! Nevíš nic o tom, jak být správným vévodou! A navíc máš v sobě podřadnou krev svých rodičů!“

Sin pokračoval v chůzi a nenávistná slova mu zněla v uších. Jeho sestřenice věděla, jak ranit. Ale na jeho minulosti nezáleželo. Chystal se začít znovu s Portií. Byla jeho příslibem dobré budoucnosti.

Sklíčený a rozzlobený vyšel z domu. Přivolal si kočár a zavolal na kočího: „Odvez mě do White’s.“

Willoughby a ostatní jeho přátelé plánovali, že dnes večer půjdou do starého klubu. Připojil se k nim u stolu a objednal láhev nejlepšího portského. Pro každého jednu.

„To je od tebe zatraceně velkorysé,“ řekl hrabě z Wintermere. „Štěstí ve hře?“

„Ne.“ Sin se nedokázal ubránit úsměvu. „Dnes večer slavíme mé zasnoubení.“

Willoughbymu vypadl z úst doutník. Chytil ho dřív, než dopadl na stůl. „Tvoje co?“

„Moje zasnoubení. S nejkrásnější a nejmilejší dívkou v Anglii, Portií Lambovou.“

„Tou dívkou, která pracuje v nalezinci?“ Will se zamračil. „Muži naší sorty si takové dívky neberou. Jestli ji opravdu chceš, tak ji svěď a pak ji vyplať.“

„Co to sakra říkáš, Wille?“

„Je to nikdo.“

Už ho zatraceně unavovalo, jak často tohle lidé s titulem říkají. „Je to žena, kterou miluju!“

„Tak z ní udělej privilegovanou milenku. To je to, co šlechtici dělají. Ošukej si, kolik andělů a děvek chceš, ale vezmi si ženu, která má dvě vynikající vlastnosti: pokrevní linii a peníze. Když si najdeš hezkou mladou debutantku, která je navíc pěkně šukatelná, je to jenom dobře. Ale manželky nejsou pro lásku. Když si vezmeš slečnu Lambovou, uděláš velkou chybu.“

Sin se zvedl ze židle a na srdci cítil obrovskou tíhu. „Myslel jsem, že za mě budeš rád, Wille. Nechápu, proč jsou všichni proti tomuhle sňatku. Já do toho jdu, ať si každý říká, co chce.“

S těmi slovy vyšel z White’s. Sešel po schodech dolů a zahnul na St. James Street. Pro jednou v životě byl šťastný. Toužil po lásce. Nechtěl se oženit z povinnosti a vydržovat si milenku.

On a Portia jim všem dokážou, že se mýlili. Nikdy nedopustí, aby se o něm dozvěděla pravdu, a tak budou navždy spokojení.

Příštího večera mu komorník oznámil, že přijel vikomt Willoughby.

Will vešel dovnitř. „Odpusť mi včerejší večer, Sine. Jsem rád, že tě vidím šťastného. Dovol mi, abych ti vynahradil, co jsem řekl. Nech mě vzít tě do města, aby sis mohl vychutnat posledních pár dní jako svobodný.“

„Takže schvaluješ můj sňatek?“

Willovi se na tváři objevil šibalský úsměv. „Ano. Ale než se usadíš, musíš zažít divoký sex, který se v Londýně nabízí.“

„Ne, Wille. Považuji se už za ženatého.“

„Pak vyrazíme do hráčského doupěte. Než si nasadíš manželské okovy na nohy, zahraj si pořádně karty.“

„Dobře. Hazardní hry jsou v pořádku. Ale nic, co by zahrnovalo nevěstince nebo sex.“

Přítel ho poplácal po rameni. „Samozřejmě.“

Po šesti hodinách hraní a pití však Willoughby hodil karty na stůl hráčského doupěte a klopýtavě se postavil na nohy. Spadl zpět na židli a bouřlivě se rozesmál.

Sin se postavil. Místnost se naklonila, nábytek jako by klouzal do strany.

Přidržovali se navzájem s Willoughbym a klopýtali ven. Sin přivolal kočár hvízdnutím, podařilo se mu to až na třetí pokus. Svalil se dovnitř. Willoughby jen dal kočímu adresu a vyrazili, vytáhl z kapsy v plášti placatku a podal mu ji.

„Kočár zastavil.“ Willoughby vstal, ztratil rovnováhu a spadl na dveře. „Proč ta věc vyskočila a narazila do mě?“ postěžoval si.

Zdálo se to jako ta nejvtipnější věc na světě a Sin se rozesmál, zatímco se snažil otevřít dveře. Jeho smích Willoughbyho vyburcoval. Když se však dveře rozletěly dokořán, Sin musel svého přítele chytit, aby nespadl na zadek. Will rozmáchle ukázal na nějakou budovu. „Tady to je – Dům kázně.“

„Dům čeho?“

Byl to městský dům s jasně šarlatovými dveřmi. Vrátný se svalnatým tlustým krkem je pustil dovnitř a Will Sina táhl kolem soch nahých žen – ne, počkat, byly to opravdové nahé ženy. Když vešli dovnitř, první, co Sin uviděl, byla mladá blondýnka klečící na stole. Vlastně viděl dvě blondýny, obě rozmazané, ale věděl, že je jen jedna. Za krásnou blondýnkou stála žena s havraními vlasy a přirážela ji do zadku umělým penisem připevněným k bokům. Věděl, že blondýnce přiráží do zadku, protože si dívka zepředu strkala do růžové, lesknoucí se štěrbinky tlusté dildo.

Zakaleným zrakem zíral na scénu a opilému mozku trvalo příliš dlouho, aby se soustředil na to, co viděl.

„Musím odejít.“ Zapotácel se dozadu a ztěžka dopadl na rám dveří, jak se nespolupracující tělo pohnulo, ale boty ne.

Willoughby se zasmál. „Když se budeš jen dívat a pít, co je na tom špatného?“

„Můžu se napít jinde.“

„Je to jedna z tvých posledních nocí na svobodě. Užij si to.“

Willoughby ho chytil za rameno a postrčil ho kolem vystavených žen ke dvojitým dveřím natřeným na bílo. Ze stínu u dveří vystoupila mladá žena.

Sin zamžikal.

Velká prsa se jí rýsovala nad černou látkou korzetu. Kolem krku měla omotaný kožený řemínek, z něhož visely třpytivé šperky. Na nohou měla vysoké kožené boty a na hlavě pánský klobouk. V ruce držela jezdecký bičík. A nic jiného na sobě neměla, takže na odiv vystupovaly blonďaté kudrlinky v klíně a vše ostatní! Vše kypré, růžové a lesklé, jako by byla mokrá vzrušením.

Poklepala si bičíkem do dlaně. „Ovládat, nebo být ovládán?“ zeptala se.

„To je otázka,“ odpověděl Will a zakřenil se. „Je tu nový. Když se na něj dívám, nedokážu říct, čemu by dal přednost. Ale dnes večer začneme s tím, že bude mít hlavní slovo on. Ať mu paní Bellowsová najde pěknou otrokyni. Má pětadvaceticentimetrového ptáka. Udělá radost každé sladké subince.“

Sin začal opile protestovat. Za prvé se mu nelíbilo, že se mluví o jeho fyzické výbavě. A neměl v úmyslu nic mít s žádnou prostitutkou. Chystal se oženit. Se ženou, kterou miloval.

K čertu s tím, co říkala nedávno sestřenice, vévodkyně. V hloubi duše však věděl, že jeho rodiče byli pokřivení, a obával se, že on je také takový.

„A co ty?“ Dívka si prohlédla Willoughbyho. Vzala jezdecký bičík a přejela si jím po vnitřní straně nahého stehna. Pak jím zajela mezi pysky své kundičky.

Dlouhá černá tyč klouzala tam a zpět. I když byl opilý, Sin cítil ženino vzrušení, jak tahala za rukojeť bičíku stále rychleji.

Bez dechu se otočila k Sinovi. „Pojďte tudy, můj pane.“

„Vaše Milosti,“ opravil ji Will.

Zvedl bič.

Table of Contents

Knihy v této sérii

1

2

3

25