Sharon Page, Neřest

série Vábení Krve - kniha 4.

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o.,

Holečkova 789/49, Praha 5,

v Praze roku 2023. Vydání 1.

Z anglického originálu Blood Wicked

vydaného nakladatelstvím Kensington Publishing Corp.

Cover design © Jenna Skold

© 2023 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2011 Edith E. Bruce

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-87720-82-0

Print: ISBN 978-80-87720-83-7

SHARON PAGE

NEŘEST

BLOOD WICKED

Prolog

Dartmoor, 1820

„To je ta tůň, milorde. Ta, do které se váš bratr podíval, než zmizel.“

Heath Winthrope, hrabě z Blackmooru, sesedl z koně. Tom, místní, který ho sem přivedl, ukázal dolů k malému jezírku obklopenému kruhem žulových balvanů.

Na obloze visel modrobílý měsíc v úplňku. Stáli vysoko na vřesovištích, sami, obklopeni tichými, tmavými kopci s vlnící se trávou. Heatha jako vždycky před tím, než mu vyjely tesáky, brněla čelist. A tak když dlouhými kroky překračoval žulové kameny, držel tvář odvrácenou. Nemělo smysl, aby chudák Tom zjistil, co je doopravdy zač.

Heath se jednou nohou opřel o velký balvan a podíval se dolů na tůňku. Vlnky na hladině se třpytily v proudech stříbřitého světla. „Takže ty tvrdíš, že člověk, jehož odraz se ukáže v této tůňce, bude příštím, kdo zemře.“

Tom si sundal čepici a kroutil s ní v rukou. „Ano, milorde. Taková je legenda. Když se podíváte do vody, spatříte tvář osoby, která zemře. Mladý pan Winthrope byl trochu opilý, milorde, a odhodlaný dokázat, že je ta legenda jen mýtus.“

Kriste, bude se muset podívat. Heath se naklonil a zamračil se na odraz, který očekával, že uvidí.

Byl to jeho obličej. Posledních deset let se nezměnil. Stále vypadal jako muž, kterému je osmadvacet let. Tvář měl bez vrásek, rysy ostré a čistě řezané, stříbřitě zelené oči zářivé a drzé věčným mládím.

Tom zůstal dost vzadu na to, aby se jeho tvář neodrážela. Heath zíral na obraz své zachmuřené tváře. Magická moc této tůně byla, jak se domníval, pouhým mýtem…

Voda napravo od jeho odrazu náhle zabublala. Pak víření ustalo a na hladině se objevila ženská tvář. Okouzlující tvář. Modré oči, velké, ale plné inteligence a živé radosti. Oválný obličej, tváře hladké a světlé jako slonovina. Vlasy se ženě jako zlatá příze přelévaly přes štíhlá ramena.

Skrz ten třpytivý závoj viděl její krk – dlouhý, hladký, bílý.

Bylo to jako pohled na lahev portského pro opilce nebo vůně opiového kouře pro horečného narkomana. Tesáky mu prudce vyjely.

Teď už z ní viděl víc. Byla nahá a měla dokonalá ňadra v barvě slonové kosti s broskvově růžovými bradavkami. Hladké břicho. Velkorysé boky.

Byl tvrdý touhou a zuřivě toužil po jejím hrdle… Pak zamrkal. Vedle něj se odráží odhalená ňadra a holý krk?

Heath se trhnutím otočil. Obvykle pomalý tep srdce se mu zrychlil. Tom, vykukující za žulovým balvanem, vyděšeně vzhlédl. Kolem se táhly dartmoorské kopce, prázdné a nehybné. Tady nahoře viděl na míle daleko – až k místu, kde se rozkládalo jeho panství, obklopené kamennou zdí, stromy porostlými lišejníky a malými bílými tečkami dřímajících ovcí.

Žádná nahá žena za ním nestála.

Tom se na něj podíval, znepokojený a zvědavý. „Čí tvář jste viděl, milorde?“

Jak mohl vidět tvář ženy, která tam ani nebyla?

Jasně, Heathe. A jak můžeš být upír – podvádět smrt a přežívat díky pití krve? „Podíval jsem se do měsícem osvětlené vodní tůně. Samozřejmě jsem viděl svou vlastní tvář.“

Tom zděšeně zachrčel.

Heath zasténal. „Krucinál, chlape, nejsem další, kdo zemře. O tom tě můžu ujistit. Tvoje vyprávění není nic víc než pohádka, která má jenom děsit a bavit.“

Ze všech mužů v Anglii mu náhlá, předčasná smrt hrozila nejméně. To už měl za sebou a unikl konečnému zúčtování. Nyní byl nesmrtelný. Nemrtvý. Nosferatu.

Ale ta žena…

Srdce mu sevřel chladný neklid. Jak je možné, že vidí její odraz? Opravdu spatřil někoho, kdo má zemřít? Kdo to je? Nevěděl to, takže ji nemohl varovat, aby si dávala pozor na kočáry, střelné zbraně a neznámé rostliny.

Pak se mu sevřelo hrdlo. V odrazu mu žena přejela rukou po hrudi a klesla před ním na kolena. Půvabnýma rukama mu obratně osvobodila penis z kalhot. A Heath prožil ohromující zážitek, když zpovzdálí sledoval, jak mu krásná žena saje úd, zasunutý hluboko do úst. Ksakru…

Voda znovu zabublala. Tentokrát jeho odraz zmizel. Žena teď ležela na lehátku s rukou položenou na křivce boku. Vedle ní stál muž. Ale nebyl to on. Byl to jeho bratr Raine, už čtrnáct dní nezvěstný. Díval se na krásnou blondýnku, jako by ji miloval.

Sledoval snad odraz ženy, která ublížila jeho bratrovi? Která také zmizela? Nevěděl, kdo to je – tak proč ji viděl, jak mu saje penis?

Ať už to byl kdokoli, musel ji najít.

1

Londýn, o dva týdny později

Jako smrtelný muž Heath zbožňoval ženská ňadra. Připadala mu jako geniální výtvor. Kyprá, pružná a svůdná, a všechna ta zábava při hře s nimi těšila i ženu.

Jako upír je shledával naprosto neodolatelnými.

Celých deset let, co byl Nosferatu, jedním z nemrtvých, ho trápila touha zabořit tesáky do ženských ňader a ochutnat šťavnatou krev ženy tímto způsobem.

Odolával. Ale sakra, bylo to těžké.

A teď stál v salonu nevěstince, zatímco nějakou pošetilou ženu napadlo svádět ho odhalováním svých štědrých prsů. Kolem obličeje jí poskakovaly kadeře obarvené na rudo. Pod hustými řasami na něj vrhla koketní pohled, našpulila šarlatově nalíčené rty a pak si nechala sklouznout hedvábný závoj z ramen.

Věděl, že by měl odvrátit zrak. To gesto by ji rozčílilo a přešla by k jiné kořisti. Polovina mužů v místnosti sledovala ten kousek hedvábí, jak jí padá z ramen a zachytává se na křivce bujného poprsí. Věnovala mu šibalský úsměv. Pak se zavrtěla, aby se látka uvolnila. Před očima se mu objevila dvě úžasně velká ňadra – plná, slonovinově bílá a s bradavkami nabarvenými do erotického šarlatu.

Planoucí peklo.

Dva upíři, kteří seděli před kurtizánou, si vyměnili chlípné úsměvy a pak se sklonili k nabízeným plným prsům. Ani jeden z nich však nesál vzrušené bradavky. Oba zajeli zuby do kyprých boků ňader. To, co chtěli, byla krev.

Salon naplnila její svůdná měděná vůně.

Žena smyslně zasténala rozkoší. Hlava jí klesla dozadu. Upíři věděli, jak si vzít právě tolik krve, aby v ní probudili sexuální vzrušení. Nezabijí ji. Poskytnou jí nevýslovnou rozkoš tím, že budou lehce pít její krev a přitom ji hladit po šarlatových hrotech a v horkém, vlhkém klíně.

V Heathovi bouřila léta abstinence. Penis se mu vztyčil.

Ne. Nedovolí si podlehnout pokušení.

Když sledoval ty dva muže, kteří prožívali jeho fantazii, byl napjatý jako tětiva luku a připravený prasknout. Ruka v rukavici se mu příliš pevně sevřela kolem sklenice brandy. Sklo se s tichým cinknutím roztříštilo. Upustil střepy na stůl a rozhlédl se kolem. Kam se k čertu poděl Julian? Potřeboval se odsud dostat.

Tahle žena se zrzavými kudrnami nebyla tou, kterou hledal.

Došel až ke dveřím, když se ze stínu vynořila zdejší madam, jakási démonka, a zatarasila mu cestu svým kyprým tělem. „Ach, můj pane. Přišel jste se dnes večer jen nakrmit, nebo si chcete dopřát i jiné rozkoše?“

„Ani jedno.“ Heath si odkašlal a snažil se skrýt dvě slabosti, které ho pokoušely. Chtíč a hlad. „Přišel jsem hledat svého bratra.“

Nakrčila vytrhané obočí. „Ale váš bratr není upír, že ne?“ Statné ženě bylo kolem čtyřiceti. Břicho jí drtil korzet a vytlačoval vzhůru obrovská ňadra v hroudách bílého masa. To byla specialita tohoto nevěstince. Ženy v něm měly největší prsa v Londýně.

„Teď už je. Chyba na mé straně…“ Zarazil se. Kriste, nebylo třeba vysvětlovat madam jeho soukromé peklo. Rychle popsal Rainea.

Žena zavrtěla hlavou. „Ne, nebyl tady. Ale musíte se nakrmit, můj pane. Cítím vaši trýzeň.“

Natáhla se po jeho paži.

A přestože měl nezměrnou sílu, Heath jí vytrhl předloktí jako vyděšený chlapec. „Nepotřebuji to,“ odsekl příkře. „Chtěl jsem se dozvědět něco o jedné ženě. O té, která se zapletla s mým bratrem. Blonďatá – tmavě zlaté vlasy. Velmi půvabná. Modré oči. Velké.“

„Tak by se dalo popsat mnoho mých děvčat. Budete si je muset prohlédnout, můj pane.“

Nahlédl madam do myšlenek. Zasáhly ho vize. Tisíce osobních, zbytečných vizí – šaty, šperky, umístění klíčů od zamčených zásuvek, holá hruď lokaje, s nímž spala. Pak se vynořil jeden obraz a všechny ostatní vytlačil. Tvář muže – s kaštanovými vlasy, rozesmátýma zelenýma očima, s pihami na tvářích. Raine. A pak uviděl sám sebe, se svým bratrem.

Raine ho sem kdysi sledoval. Před rokem, když byl ještě smrtelný a netušil, do čeho jde.

Madam si v myšlenkách přirozeně vybavila, kdy Rainea viděla naposledy. Což znamenalo, že to, co mu řekla, byla pravda.

V její hlavě viděl obrazy několika blonďatých žen. Myšlenky madam k němu proudily snadno. Chce blondýnku. Sally? Má modré oči. Jestli chce konkrétní dívku… jak ho mám zlákat, aby si místo ní vybral některou z mých?

Heath se z myšlenek madam stáhl a záklopky v jeho mysli se vrátily na své místo jako železné dveře. Cvak. Cvak. Cvak.

„Pojďte.“ Přistoupila k němu a na karmínových rtech se jí objevil zářivý úsměv. „Pojďme najít ženu, kterou dnes večer hledáte.“

Znal tu hru. Chtěla mu dát důvod, aby zůstal, aby si prohlížel její smyslné polonahé nevěstky – v naději, že najde takovou, které neodolá.

„Ne, děkuji. Nehledám ženu na souložení, ale na pokládání otázek.“

„Jak… zvláštní. Můj pane, cítím ve vás velké utrpení. Vím, že si nepřejete sytit se, ale obávám se, že pro vás začíná být bolestné si to dále odpírat. Jak je to dlouho, co jste naposledy přijal krev?“ zeptala se soucitně, ale on věděl, že její starost je předstíraná.

„Týden.“

„To je příliš dlouho. Nebezpečně dlouho. Jistě to víte, můj pane.“

„Už jsem vydržel déle.“ Tři měsíce. To bylo nejdéle. A zeslábl natolik, že si myslel, že zemře. Pak ho probudil sluha a řekl mu, že Raine umírá. To ho přinutilo opustit ložnici, vypít dost krve, aby znovu nabral sílu, a pak běžet k bratrovi, aby mu dal věčný život, místo aby ho navždy ztratil.

Byly to už měsíce, co přišel na místo jako tohle – do nevěstince, kde se vyjednávalo o krvi stejně často jako o rozkoši. Přísahal, že už sem nikdy nepůjde. Ne po té poslední návštěvě, kdy se přestal ovládat.

Čím déle se snažil vydržet bez krve, tím větší hlad ho trápil. Bylo od něj nezodpovědné chodit mezi lidmi, aniž ukojil svou žízeň po krvi tím… nejlaskavějším způsobem, jakého byl schopen. Měl by přijmout nabídku tady, kde mohl zajistit bezpečí ženě, která ho nechá vzít si krev. Ale odvrátil se a zamířil ke dveřím.

Juliane, vyjdi ven, ať jsi kdekoli. Tady jsme skončili.

V duchu proklel upíří radu, že s ním poslala Juliana Tremaina. Tremaine měl být jeho dohlížitelem, ale Heath trávil většinu času staráním se o něj.

Madam se za ním zasmála. Svým nadpřirozeným sluchem ten zvuk snadno zachytil, i když současně vnímal kroky Juliana Tremaina, jak se řítí chodbou. „Vrátíš se,“ zašeptala si pro sebe.

Ne, to si raději vrazí kůl do vlastního srdce dřív, než zeslábne.

Když se v tomto nevěstinci krmil naposledy, přivedl si do ložnice vnadné děvče. Dívka se svalila na postel, odhrnula si vlasy, aby obnažila hrdlo, a čekala na něj s prázdnýma a rezignovanýma očima.

Nikdy v životě ho tak rychle nepřešla chuť. Pro tyhle ženy se z toho stala závislost jako na ginu nebo opiu. Potřebovaly se nechat kousnout, zakusit bolest, pocítit intenzivní rozkoš z vyvrcholení, když z nich někdo pil. Prostitutka mu s naříkáním vyprávěla, že její poslední klient byl brutální a hrubý. Se zoufalstvím v očích mu sevřela paži. Byla vyděšená, ale potřebovala, aby si od ní vzal krev.

Navzdory svému odporu k tomuto světu, ale hlavně k sobě samému, to udělal. Dívka se při tom rozplakala a její emoce k němu proudily, takže krev chutnala ostře jako ocet a odporně jako hnijící ovoce. Zaplatil jí navíc pár zlatých, které jí zastrčil do sevřené pěsti a přiložil k srdci. Od té doby se živil zvířecí krví. Zanechávalo ho to slabého, neuspokojeného. Ale znamenalo to, že se nemusel dotýkat ženy, která doopravdy nechtěla, aby to dělal.

Heath zapudil chmurné myšlenky a došel k úpatí schodiště. Pátral tu jen po Raineovi a po ženě, kterou viděl v tůni. Chytil se zábradlí a zavolal do patra: „Juliane, pohni zadkem dolů. Odcházím.“

Sluha mu spěšně otevřel dveře. Heath seskočil z předních schodů a vyrazil pryč od domu. Tři nevěstince v této ulici sloužily „nočnímu bratrstvu“ – londýnským upírům mužského pohlaví, kteří se rozhodli ukájet svou žízeň na svolných obětech a nechávat je žít.

„Heathe, počkej…“ Julian vyběhl z nevěstince a zavazoval si kravatu, přestože se mu na kalhotách stále třepotal špatně zapnutý poklopec.

Heath si promnul spánek. „Kalhoty.“

„Aha, jasně. Zrovna jsem byl uprostřed něčeho. Nemohl jsi mi dát ještě pár minut?“

„Byl jsi uprostřed někoho. A ne, nemohl jsem ti dát víc času.“

Julian si olízl rty a setřel z nich stopu krve. „Chutnala dobře, ale ještě jsem se nedostal k tomu nejlepšímu, kdy jsem hluboko v ní, zatímco piju, a ona se kolem mě udělá.“

„Někdy jindy.“

Julian se zakabonil. Byl to mladík. Teprve dvaadvacetiletý. Byl mládětem nočního bratrstva a nestrávil jako upír ještě ani rok. „Slíbil jsi mi, že můžu. A já na oplátku souhlasil, že se budu dívat jinam při tvých dnešních aktivitách. Tohle není ani jedno z našich pěti míst činu.“

Tohle musela být sadistická představa upíří rady o vtipu. Julian měl za úkol zajistit, aby Heath splnil svou misi: najít sukubu, která zabila pět anglických šlechticů. Ale Julian byl mladý, vzpurný a posedlý sexem. Tak se podobal Raineovi, že byl Heath nucen trávit každou chvíli těchto nocí znovuprožíváním chyb, které udělal se svým bratrem.

Měli prozkoumat místa, kde ti šlechtici zemřeli, a vyptávat se mužů, kteří oběti znali, aby jim popsali jejich milenky. Jinými slovy, vystopovat sukubu. Ale on musel najít Rainea.

Upíří rada nechá Heatha zničit, pokud démona neodhalí do příštího úplňku. Rada však také vydala rozsudek smrti nad jeho zběhlým bratrem. A Raineova existence byla na prvním místě.

Julian našpulil dolní ret. Zapnul si kalhoty a z kapsy vytáhl doutník. „Co přesně hledáš?“

„Ženu.“

„Ty tam měli.“

„Ne tu, kterou jsem chtěl.“

„Jak si můžeš být tak jistý?“ namítl Julian. Se sirkou u doutníku, který svíral mezi rty, toužebně pohlédl zpět k nevěstinci. „Měli jsme tam zůstat déle, abychom se přesvědčili, že jsme prozkoumali všechny ženy. Abychom měli jistotu, že žádná z nich není sukuba, kterou máme najít.“

„Dokázal jsem to zjistit, aniž bych ztrácel čas, Juliane. A zatraceně, nedělej už ten trucovitý obličej.“

Nemohl Juliana nechat zjistit pravdu. Dnes v noci sukubu nehledal. Pátral po ženě, kterou viděl v tůni. A musel zajistit, aby se rada nedozvěděla, co dělá. Nemohl prozradit žádnou stopu, která by je mohla dovést k Raineovi jako první.

Většina upírů se obávala přemožitelů, kteří pracovali pro Královskou společnost pro vyšetřování záhadných jevů. Heath měl však větší obavy z upíří rady. Přemožitelé upírů věděli, že rada existuje, ale protože ničila upíry, nechávali ji na pokoji. Stávala se však stále nebezpečnější.

„Co je to vlastně sukuba?“ Julian potáhl z doutníku. „Staří upíři z rady mi to nikdy neřekli.“

„Žena, která z tebe dokáže vysát duši, zatímco s tebou šoustá.“

Chlapec na něj zíral a stále držel zapálenou sirku. „Herdek!“ Mávnutím uhasil plamen, který mu popálil prst.

Heath potřásl hlavou nad naivním šokem v Julianově mladistvé, pohledné tváři. „Měl by sis dávat pozor, před kým stahuješ kalhoty.“

„Co by sukuba chtěla po nás, Blackmoore? Nemáme žádné duše, které by nám mohla vysát.“

To byl dobrý postřeh. Netušil, co se stane, když se sukuba miluje s upírem. Rada by to věděla. Byla bohatě zásobená pravidly, legendami a pověstmi. „Pojďme do dalšího nevěstince. Tenhle je jedním z míst činu…“ Zarazil se. K jeho nadpřirozenému sluchu se donesl tichý zvuk.

Ze stínů uličky se ozvalo krátké vyděšené vydechnutí. Pouliční světlo ozařovalo nápis. Derwent Lane, tak se jmenoval úzký prostor, kde se sotva mohli minout dva lidé. Světlo Heatha rozčilovalo – bránilo mu pořádně vidět dál do temné uličky.

Ten zvuk vydala žena. Tlumený, vyděšený výkřik bolesti.

Pochyboval, že to bude žena, kterou hledal. Pátral po ní v Londýně už týden. Těžko by na ni narazil takovou šťastnou náhodou. Ale stát se nemrtvým neznamenalo, že muž opustí svou čest.

Heath vstoupil do uličky.

„Pojď sem, zlato.“ Drsný, chraplavý mužský hlas přerušil myšlenky Vivienne Dareové, která spěchala páchnoucí uličkou Derwent Lane a chvátala dál do hlubin Whitechapelu.

Vzhlédla právě ve chvíli, kdy ze zápraží vyšel jakýsi hromotluk a zastoupil jí cestu. Byl obrovský, dost velký na to, aby zaplnil úzkou uličku. Zakrývala ho kožená zástěra potřísněná tmavými skvrnami. Zkřížil ruce na mohutném hrudníku a přejížděl po ní prasečíma očkama. „Krásně voníš, holka. Kolik za rychlé číslo u zdi tady v uličce?“

Vznášel se kolem něj pach krve a porcovaného masa. Zvedl se jí z toho žaludek. Ale nejvíc ji děsila jeho velikost. Vivienne věděla, co tak velký muž dokáže.

Nahmatala v kapse pistoli a sevřela v dlani její hladkou rukojeť. Měla na sobě dlouhý plášť se staženou kapucí. Světlé vlasy jí zakrývala zapletená šedá paruka. Na tváře si uhlem nakreslila vrásky. Měla vypadat jako seschlá stařena.

Ale řezník zřejmě věděl své, navzdory stínům, líčení a shrbené chůzi.

To se jí stávalo pořád, ať se maskovala jakkoli. Už pětkrát ji na cestách do apatyky pronásledovalo pět různých, velkých a nebezpečných cizinců. Pokaždé musela bojovat o život. Nikdy však nečelila tak velkému muži.

Olízl si rty a přistoupil k ní. Paže podobné opičím se mu houpaly u boků. „Pojď, zlatíčko.“ S prohnaným úšklebkem si přejel rukama po přední části zástěry a naznačil tvar erekce. „Mám dlouhou tyč a je celá pro tebe. Teď buď hodná holka. Nechci ti ublížit, tak mě k tomu nenuť.“

Ale chtěl. Věděla to. Viděla to v jeho oplzlém, posměšném šklebu. V divokém vzrušení, které mu svítilo v malých, ošklivých očích.

Zůstaň v klidu, děvče, a přemýšlej.

Z tohoto světa unikla. Z chudinské čtvrti se dostala do nablýskaných tanečních sálů v Mayfairu pomocí důvtipu, nejen díky svým prsům. Stala se nejexkluzivnější – a nejdražší – londýnskou kurtizánou. Pak odešla i z toho světa. Kvůli své dceři. Kvůli Saře.

Přísahala si, že už nikdy nedovolí, aby se jí nějaký surovec dotkl – nebo jí ublížil.

A neměla času nazbyt. Vytáhla pistoli, natáhla ruku a zamířila na potřísněnou zástěru. „Ustupte a nechte mě projít.“

Prasečí očka se divoce, hladově a fanaticky zaleskla. „Odlož tu hračku a pojď sem.“

Hračku. Je šílený? Proboha, myslela si, že ho to přiměje k ústupu. Nechtěla ho zastřelit. Ale nemohla ztrácet čas, drahocenný čas, který by drahoušek Sarah nemusela mít…

Ten opičák se na ni v chvilkové nepozornosti vrhl. Neměla prst na spoušti, takže jí snadno vytrhl pistoli z ruky. A to jen proto, že ho nedokázala zabít. Teď ji znásilní a zabije. A Sarah nedostane léky a nepřežije noc…

Ne.

Vivienne mu vrazila pěsti do hrudníku. Odrazily se od něj, ale dalo jí to prostor k dalšímu úderu. Její zbraň mu vyletěla z rukou a s rachotem se rozletěla po dlažbě. Vykopla proti němu a vrazila mu svou pevnou botu do holeně.

„Do prdele! Ty děvko!“ vykřikl. A pěstí tvrdou jako cihla ji udeřil do obličeje. Hlava jí odlétla vzad tak prudce, že vrazila do zdi. Do očí jí vyhrkly slzy. Takovou bolest ještě nezažila.

A obrovská pěst se opět blížila…

Sklouzla po zdi a útočníkova ruka místo ní zasáhla tvrdé cihly. Zavyl čirou zuřivostí. Chystal se ji zabít a možná se ani nezastaví dost dlouho na to, aby ji znásilnil.

Vivienne se vrhla do strany, ale on ji chytil za ten hloupý plášť a stáhl ji zpátky. Paruka jí spadla a on se na ni zadíval.

„Jsi pěkná. Tohle bude zábava…“ Záblesk stříbra. Z kapsy zástěry vytáhl nůž. Jeho hrot se jí přitiskl na tvář. A zařízl se do ní.

Zvedla koleno a vrazila ho do něj. Zasáhla ho do mužských partií a ostří nože jí opět projelo kůží, když sebou v bolesti škubl. Druhá ruka mu klesla, aby se chytil za poraněná varlata. A prasečí očka se naplnila šílenou zuřivostí.

Čepel jí sklouzla po tváři, z řezné rány se vyvalila horká krev. Zasáhla ji palčivá bolest. Nohy se jí podlomily, ale udeřila ho do paže, aby nůž odstrčila.

Náhle se útočník vznesl do vzduchu.

Odletěl dál do uličky Derwent Lane a s žuchnutím přistál v neproniknutelné tmě. Jeho nůž zmizel s ním.

A ona zírala na cihly naproti sobě, ztuhlá na místě, i když věděla, že vedle ní teď stojí jiný muž. Muž, který právě zvedl útočníka, vážícího alespoň sto kilo, a hodil ho do uličky jako pytel prádla. A zdálo se, že její zachránce není ani zadýchaný.

Hrozilo, že se jí kolena rozpustí jako cukr ve vodě.

„Tak já vám zachráním život, a vy se na mě ani nepodíváte? Ani mě neodměníte hezkým úsměvem?“ Jeho hlas byl jemný, hluboký, kultivovaný – hlas, jaký používají bohatí šlechtici, když chtějí vlákat ženu do postele. Zcela odlišný od příkrého, upjatého, chladného tónu, kterým mluví, když ji odtamtud chtějí zase vystrnadit.

Ten tón Vivienne znala až příliš dobře. A právě teď se z něj roztřásla. Ve stínu od něj odvracela tvář, rukou v rukavici si držela krvácející ránu. Musela hrát sladkou, zdrženlivou a vděčnou zachráněnou, ale co nejdřív se dostat pryč.

„Dě– děkuji. Děkuji, že jste mě zachránil. Omlouvám se, že se nebudu usmívat. Ani se vám neodměním. Ale musím jít…“

„Neočekávám odměnu, maličká.“ Rukou se opřel o stěnu u její hlavy. „Záchrana je služba, kterou vykonávám bez poplatku. Nebo závazku.“

Najednou pocítila závrať a rozostřilo se jí vidění. Téměř okamžitě to přešlo a ona zamžikala a snažila se ovládnout své myšlenky.

Muž na ni zíral, jako by měla dvě hlavy. Pokusil se dotknout její brady, ale ona trhla hlavou. „Kdo jsi?“ zavrčel. „Co jsi?“

Blokoval jí únikovou cestu. Podívala se do uličky na řezníka, který byl stále rozvalený na zemi. Nehýbal se.

„Udeřil se dost silně do hlavy,“ poznamenal její zachránce. Koutkem oka zahlédla vysoký lesklý klobouk. Kravatu na zářivě bílém límci. Luxusní, vrstvený kabát. Vyzařovalo z něj bohatství a s ním spojená ležérní arogance. „Když bude mít štěstí, tak se za pár hodin probudí se silnou bolestí hlavy. Když štěstí mít nebude, neprobudí se vůbec.“

Ztěžka polkla.

„A teď mi řekni, co jsi…“

Proklouzla kolem něj a rozběhla se úzkou uličkou směrem k bezvládnému tělu. Hádala, že to nebude čekat – že poběží k muži, který ji napadl. Pokusila se přeskočit bezvládné tělo, ale nepodařilo se jí to. Přistála botou na mužově paži, ztratila rovnováhu a přepadla dopředu.

Silná ruka jí sevřela zápěstí a pevně ji přitáhla k mužnému tělu. Santalové dřevo. Kůže. Kůň. Muž. To všechno ucítila v tom závratném okamžiku, kdy byla přitisknuta ke svému zachránci a obličej měla zabořený na širokém hrudníku. „Jak?“ vydechla.

„Jsem upír, maličká. Když chci, dokážu se pohybovat velkou rychlostí. A když je to nutné, umím létat. Ale to musíte vědět. Zablokovala jste mi své myšlenky.“

„Já co? Vy… jste blázen,“ vykřikla tlumeně. Omámená a šokovaná zaklonila hlavu a pohlédla vzhůru na elegantní klobouk, na sněhobílé cípy límce.

Usmíval se na ni, jako by byla chutným soustem, které hodlá pozřít. Najednou úsměv zmizel. Rukama v rukavicích jí hrubě sevřel paže. „Co jste udělala mému bratrovi?“ vyštěkl na ni. „A kde je sakra teď?“

„Kdo?“ vydechla.

Měl zvláštně stříbřité, zářivé oči, a když si prohlížel její tvář, rozšířily se. Cítila chuť krve z řezné rány, která jí pomalu stékala po rtech. Ty jeho byly krásné, všimla si, což se vzhledem k situaci zdálo naprosto šílené. Dokonale tvarované. Spodní ret měl plný a tvář exotickou a smyslnou. A také plnou zuřivosti a podezření.

„Můj bratr,“ zavrčel. „Vím, že jste byla jeho milenka. A vím, že nejste smrtelnice.“

„Nevím, o čem to mluvíte!“ Strčila do něj.

Nehnutě na ni shlížel ze své neobyčejné výšky. Ani se mu nepohnul klobouk.

Postrčil ji, přitiskl zády k cihlové zdi a naklonil se k ní, jako by se chystal přitisknout svá ústa na její a políbit ji.

„Ne!“ trhla hlavou na stranu a otočila k němu pálící, krvácející tvář. Nehodlala mu zpřístupnit ústa.

Přiblížil tvář těsně k její a vyplázl jazyk. Jemně se špičkou dotkl horní části rány. Začalo tam proudit zvláštní teplo, zaplavilo jí kůži a zdálo se, že jí naplňuje i mozek. Přejel po celé délce rány. Kůže jako by jí zahořela. Nechápala, proč to dělá. Nechtěla, aby se jí dotýkal.

Zastavil se tam, kde zranění končilo. Na krku. A začal v tom místě sát. Vivienne musela nechat hlavu klesnout ke zdi. Vjemy se v ní rozbouřily. Cítila něco, co nezažila už dlouhé roky. Potřebu. Touhu. Žádostivost.

Ne. Sarah ji potřebuje. A myšlenka na nemocnou Saru doma Vivienne bodla jako ostří. Začala s ním zápolit a on ji pustil. Ale s lehkým úsměvem se rukama opřel o zeď po obou stranách jejích ramen a uvěznil ji. „Tak. Takhle je to lepší. Jste příliš krásná na to, aby vás někdo takhle poznamenal.“

Vystřelila kolenem, ale něco ji zastavilo, zatlačilo koleno zpět dolů. Musela to být jeho ruka, ale neviděla, že by se pohnula – obě měl stále zapřené o zeď vedle ní.

Po zádech jí přeběhl ledový strach. Rána už nebolela. Přiložila si prsty na tvář a pak je odtáhla. Žádná krev. Ale na ráně se nevytvořil strup. Kůži měla dokonale hladkou. Nic nenasvědčovalo tomu, že tam vůbec kdy nějaké zranění bylo.

„Stejně dokonalá, jak si představuji, že jste byla na začátku,“ zašeptal.

„Jak jste to udělal?“

„Jsem upír. Umím léčit. Dokážu se pohybovat tak rychle, že to ani neuvidíte. Některé z výhod, kterých je bohužel velmi málo. Teď mi povězte o mém bratrovi. Viděla jste, co jsem s ním udělal.“ Ukázal bradou směrem k řezníkovi v bezvědomí. „Měla byste se mnou začít mluvit.“

Ústa se mu zkřivila do drsné linky. Stříbrné oči se zúžily a jí bylo jasné, že se dívá na muže, který dokáže být velmi krutý, když chce.

Zažila toho dost, aby to věděla. Znala muže. Ostatní kurtizány vždycky hleděly na odměnu: dívaly se na šperky. Vivienne se zaměřovala na oči gentlemana, když přijímala jeho dar. Co v nich bylo? Radost? Pýcha? Pocit viny? Pohled, který má muž, když se chystá k útěku? Všechny dary byly úplatky. Aby se žena důkladně chytila do pasti, nebo naopak, aby si muž koupil cestu z potíží. Přežila, vzkvétala, zachránila se, protože nebyla kurtizánou, která si prohlíží samu sebe v zrcadle. Dívala se na muže.

Tak poznala, když byl muž rozzlobený. Nebo když sejmul masku a projevil svou krutost. Připravoval se na násilí.

„Nechte mě jít. Prosím,“ žadonila, i když věděla, jak marné je prosit muže. „O vašem bratrovi nic nevím. Musím se dostat do apatyky. Moje dcera je nemocná, umírá. Prosím, nemůžete mě prostě nechat jít?“

Zavrtěl hlavou, ten sobecký bastard. „Nemůžu, zlato. Ne, dokud se nedozvím pravdu.“ Rukou v rukavici jí hrubě sevřel paži.

„Umírá, ty hajzle!“ křičela mu do krásné tváře. „Dobrý bože, nechte mě jít.“

„Zjistil jsem, že bůh není příliš dobrý, zlato. A já vás nemůžu nechat jít.“

Zachvátila ji čirá panika. Pak na dlažbě ostře zacvakaly podrážky bot a ona spatřila, jak do ústí uličky vchází další muž, rámovaný slabým světlem. „Říká pravdu o své dceři, Heathe. To poznám.“

„Skutečně, Juliane?“ Hlas jejího věznitele byl napjatý a plný podezření.

„Viděl jsem to v jejích myšlenkách.“ Nově příchozí, blonďák, se tvářil zcela vážně, i když mluvil naprosté nesmysly. Nikdo přece nedokáže číst myšlenky.

„Ona se opravdu bojí o život své dcery, Heathe,“ pokračoval Julian. „A říká pravdu: je na cestě do apatyky.“

„Jistě.“ Heath, muž, který ji zachránil a pak zajal, promluvil tak chladně, až ji zamrazilo. „Dobrá, doprovodím vás pro léky a pak vás odvedu domů. Potom si můžeme promluvit.“ Oči měl chladné jako ledové střepy.

Najednou k ní jeho slova pronikla. „Chcete jít se mnou? Ale to není možné.“

„Naopak, zlato. Je to vaše jediná možnost.“

„Heathe…“

„Pomůžeme krásné paní s jejím úkolem, Juliane. Věřím, že potřebuje naši ochranu.“

„A vyšetřování?“

„Může chvíli počkat. Myslím, že nemocná dcera je důležitější.“

„Měl bys pracovat pro radu, ne pomáhat nějaké dívce v nesnázích tím, že uzdravíš její dítě.“

Vivienne pohlédla na Juliana. Teď už viděla, že je to vysoký, pohledný muž kolem dvaceti let. Měl světlé blond vlasy, velké oči a byl krásný jako anděl. Ale i jeho oči byly podivně jiskřivé. Otočila se k druhému muži. Heathovi. „Dokázal byste uzdravit mou dceru, jako jste mi vyléčil tu ránu na tváři?“

„Nevím. Některé věci nedokáže vyléčit ani upír s dobrými úmysly. Nejdřív pojďme pro ten lék, má drahá, a pak vás odvedeme domů k vašemu dítěti.“ Otočil se k druhému muži, Julianovi. „Pokud mohu vyléčit mladou smrtelnou dívku, musím to udělat. Ty jen musíš mlčet před radou.“

Jasně, upír. Musel se určitě zbláznit, když si myslel, že je Nosferatu. To jsou jen pohádky, které mají děsit lidi. Upíři ve skutečnosti neexistují!

Ale on provedl tři naprosto nemožné věci. Bez námahy odhodil obrovského muže, aniž se mu třeba jen posunul klobouk. Jazykem nechal zmizet její řezné poranění. A pohyboval se tak rychle, že ho ani neviděla.

Jak to dokázal?

V Londýně byli iluzionisté. Mohl by být jedním z nich? Ne. On ty věci skutečně dělal. Nebyly to triky.

A očekával, že poté co Vivienne vyzvedne léky, vezme ho k sobě domů. Že ho pustí dovnitř, aby se mohl zeptat na svého bratra.

Proboha, co když byl jeho bratr jedním z mužů, které byla nucena svést? Jeden z těch pěti šlechticů, kteří pak záhadně zemřeli?

Julian zaváhal. „Dobře. Měl jsem malou sestru, která zemřela na spálu. Dal bych cokoli, abych ji zachránil. Zkus té dívce pomoct, radě to neřeknu.“

Znělo to, jako by velel mladší muž, ale očividně měl ve skutečnosti navrch Heath. A ten ji náhle chytil za loket.

„Pojďte, má drahá. Veďte mě. Julian a já se postaráme, abyste se tam dostala v pořádku.“

A Vivienne věděla, že zase nemá jinou možnost než nechat muže, aby ji vedl, a poslouchat jeho rozkazy. Ale už se pár věcí naučila. Nechá ho věřit, že má vše pod kontrolou, dokud se jí nenaskytne příležitost se osvobodit.

Před obchodem nevisela žádná cedule. Ani na špinavé výloze nebylo nic napsáno. Skrz nánosy špíny však byl mezi různými záhadnými lahvičkami vidět slabý svit lucerny, což znamenalo, že je paní Holtová uvnitř.

Bezpochyby na ni čeká. Vivienne nikdy neviděla, že by přišel někdo jiný.

Zastavila se a obrátila na svého zachránce. Heath cestou zaplašil další dva výtržníky, kteří se k ní přiblížili. Bez něj by se sem možná vůbec nedostala. „Budete muset počkat venku. Nevím, jestli mě paní Holtová obslouží, když půjdete se mnou dovnitř. A já musím získat ten lék.“

„Proč by vás neobsloužila? Jsem hrabě. Nejsem zvyklý, aby po mně majitelé obchodů chtěli, abych zůstal venku.“

Hrabě. „Proboha, prosím.“

„A myslím, že chcete vyklouznout zadem.“

„Pche,“ vyprskla. Odstrčila ho stranou a zamířila ke dveřím. Podle ostrých úderů bot poznala, že rázuje hned za ní. Zacinkal zvoneček. Dveře vzadu se otevřely a vynořila se paní Holtová. „Jdete pozdě, má drahá. Co vás zdrželo?“ Pohlédla na ně zpod rozcuchaných šedohnědých kadeří. „Aha, už vím co. Dobře, můj pane, můžete počkat v rohu.“

Paní Holtová poznala, že je tento muž šlechtic. Vivienne se zachvěla, ale vyrazila vpřed. „Potřebuji léky pro Saru.“

„Samozřejmě,“ odtušila paní Holtová a vytáhla lahvičku z malé prosklené skříňky za pultem. Byla stejně velká jako ty předtím. Dávka jen na tři dny.

„Nemohla byste mi dát víc? Prosím, prosím. Zaplatím cokoli.“

Sukovité ruce pevněji přitáhly šátek. „Tři. Nebo nic.“

„Jaká je cena za další?“ Podobně jako vychytralá nevěstka, i paní Holtová vždycky požadovala zaplatit za lék předem. Stejně chytrá Vivienne zpočátku odmítala. Pak u Sary propukla horečka, která stoupala a stoupala. Sarah byla na pokraji smrti. A Vivienne sem přiběhla a slíbila, že za lék zaplatí jakoukoli cenu.

Paní Holtová nežádala peníze ani šperky. Místo toho požadovala, aby Vivienne svedla mladého, pohledného hraběte z Matlocku.

Ta žena musela být šílená. Ale té noci, rozrušená strachem o Saru, si Vivienne oblékla odvážné šaty, našla mladého muže v Covent Garden a oslňovala ho tak dlouho, až si nemohl vzpomenout na vlastní jméno. Přísahala si, že už nikdy nebude kurtizánou, ale svedla muže, kterého ani neznala, a jejich první setkání skončilo hrátkami u zdi divadla.

Paní Holtová jí dala dostatečnou dávku na jeden den. A nastínila jejich budoucí „dohodu“. Pokud s tím mužem bude Vivienne měsíc spát, slíbila jí paní Holtová, že dostane najednou dostatek léku na tři dny. Na konci každé lahvičky, ne-li častěji, musela svého milence přivést do tělesné extáze – cena za další příděl.

Naprostá šílenost. Co tohle bylo za platbu? Co mohla paní Holtová získat sexuálními dobrodružstvími Vivienne s řadou mladých gentlemanů?

Nicméně udělala, co po ní ta choromyslná žena chtěla. Teď bylo všech pět jejích milenců po smrti. A hrabě chtěl vědět, co se stalo jeho bratrovi.

Přála si, aby znala složení léku. V Londýně s ním navštívila tucet apatykářů, ale žádný z nich nedokázal určit, co v něm je.

Paní Holtová naklonila hlavu. „Cena je stejná jako vždycky.“

„Kdo… kdo to bude?“

Paní Holtová se podívala na muže čekajícího v rohu. A zakrouceným prstem pokynula Vivienne, aby přistoupila blíž. „Jmenuje se lord Blackmoor,“ zachraptěla. „Tohoto muže bude velmi těžké svést.“

Vivienne povytáhla obočí. Ještě nenašla muže, který by jí dokázal odolat. Znala všechny možné erotické triky. Kdysi dávno si přála, aby se jimi zabývala z lásky. Teď však záleželo jen na Saře. Vsunula lahvičku do tajné kapsy uvnitř živůtku. „Ve svádění jsem velmi, velmi dobrá. Kde toho gentlemana najdu?“

„Tohoto nenajdete, drahoušku.“

Vivienne zaskřípala zuby. „Tak jak ho mám svést? Paní Holtová, nehrajte si se mnou, ne když je v sázce Sařin život. Pokud zemře, já…“ Srdce jí křičelo bolestí. Měla už dost her téhle čarodějnice. Nenáviděla tu ženu, která ji ovládala jako loutku, když jí před očima mávala Sařiným životem.

„On si najde vás. Věřím, že už to udělal.“

2

Změnil se v nemrtvého, když vypil litr krve z cizího krku, byla na něj uvalena démonická kletba a odsoudil vlastního bratra k nekonečné temnotě, ale tohle Heatha téměř srazilo na kolena.

Tahle smyslná blondýnka ho měla svést jako formu platby za lahvičku léku. A nebyl to nikdo jiný než svůdná kráska, kterou viděl v tůni s Rainem. Ta, která se v odrazu svezla po jeho vlastním těle a vzala ho do svých horkých úst.

Díky zesíleným upířím smyslům i v rohu místnosti slyšel celý rozhovor. Neuniklo mu, jak se blondýnčin chladný, ostrý hlas stává rozzlobeným, zoufalým, šíleným, vyděšeným. Ani jak jí babizna odpovídá hlasem překypujícím mocí, sebedůvěrou a zatraceně zvráceným pobavením, o němž už dávno zjistil, že prostupuje světem démonů.

Ta stará žena nebyla smrtelná. Dokázala před ním uchránit své myšlenky.

Stejně jako blonďatá kráska, kterou zachránil. Snažil se otevřít bránu do její hlavy a číst jí myšlenky, ale neviděl nic než prázdnotu. Což znamenalo, že její myšlenky pro něj byly zablokované. Ale pro Juliana zřejmě ne.

Nic z toho nedávalo smysl. Když se kolem něj blondýnka protlačila a vyběhla ze dveří, Heath se ještě stačil rychle ohlédnout na apatykářku. Usmála se na něj. Zablýskly se překvapivě bílé zuby. Vmžiku se k ní přesunul, ale než dospěl k jejímu neuklizenému pultu, byla pryč.

Co o něm ta žena věděla? Něco očividně ano. Proč by jinak varovala, že ho bude těžké svést? Koneckonců, nesl v sobě kletbu, která mu zabraňovala, aby vstoupil do lože nějaké ženy dvakrát.

Slyšel, jak se blondýnka ptá, jaká bude tentokrát cena. Znamenalo to, že kvůli lékům svedla i jiné muže? Bylo příliš bláznivé spekulovat, že by to mohla být ona, kdo svedl a zabil pět šlechticů? Že by jeho dva úkoly byly propojené?

„Pusťte mě!“

Prudce se otočil, když blondýnka divoce kopla Juliana do holeně. Musel zasáhnout. Julian, to štěně, ještě neznal vlastní sílu a chytil ji za paži tak silně, že klesla na kolena. Mladší upír zbělal ve tváři a vypadal, že je připraven si z výčitek svědomí vyrvat vlastní srdce.

Heath vyšel ze dveří a nechal je za sebou zabouchnout. K apatykáři se může vrátit později. „Pusť ji, Juliane. A zlato,“ otočil se k blondýnce, „nesnažte se utéct. Varuji vás, že to bude zbytečné gesto. Znovu vás chytím. Snadno. Říkala jste, že se toužíte vrátit k dceři, tak vás tam vezmu. Ve svém kočáře.“

Zvedla bradu, ale oči jí těkaly kolem a hledaly únik. Její mysl pro něj byla stále tajuplně uzavřená. A on nevěděl proč.

„Mám kočár. Nepotřebuji vaši pomoc.“

Uklonil se před třesoucí se blondýnkou. Musela vědět, že nemá možnost úniku, ale tvářila se kvůli tomu o to divočeji.

„Tohle nemá s pomocí nic společného, drahá. Možná jste si toho nevšimla, ale teď jste mým vězněm. Dokud z vás nedostanu pravdu, nepustím vás.“

Oči se jí rozšířily vztekem a hleděly na něj se zoufalou zuřivostí. Stejné oči, jaké viděl v odrazu. „A kdo si sakra myslíte, že jste?“ vyjela na něj celá rozohněná.

S ohněm už si nehrál. Pohyboval se nocí, věčně chladnou, věčně temnou, věčně mrtvou. „Ach, maličká, ani nevíte, jak je vaše otázka na místě. Ale copak jste to neuhodla? Já jsem Blackmoor. Muž, se kterým máte spát. A teď mi řekněte, kdo jste vy.“

Dívka v obří posteli vypadala křehce. Jako jedna z porcelánových panenek, kterých si jeho dcera kdysi tak cenila.

Heath pocítil bolest. Rychlé, ostré bodnutí. Věděl, jaké to je ztratit dítě. Meredith. Jeho dcera. Někdo, koho přísahal navždy opatrovat, před vším ochránit. Když svou holčičku poprvé držel v náručí, přísahal, že si nikdy ani nebude mít na co stěžovat.

A teď byla pryč.

Měl jen vzpomínky, ale ty byly zatížené bolestí a vinou, jako trnité větve šípku obtočené kolem jeho srdce. Vzpomínky byly pro upíra předurčeného k věčnému životu jen slaboučké věci, které se pomalu vytrácely.

Blondýnka se kolem něj protlačila a tichými, rychlými kroky přešla ložnici. Posadila se na okraj postele a něžně pohladila dceřinu bledou tvář. Kolem bujných úst se jí objevily skutečné vrásky, ne ty, které si namalovala. „Saro? Mám tvůj lék, drahoušku. Pojďme tě posadit, abys ho mohla vypít.“

Heath si založil ruce na prsou. Stáhl se do stínu. Juliana poslal zpátky do apatyky poté, co se dozvěděl blondýnčinu adresu. Takže tu byl sám s ní, její dcerou a spícím služebnictvem.

Pozoroval ji. Ariadne se jejich dcery dotýkala právě takhle, s jedinečnou kombinací mateřské lásky a pevnosti. Bolelo ho to jako čert, ale nemohl odvrátit zrak.

„Ne,“ ozvalo se zanaříkání zpod těžkého přehozu a sněhobílých přikrývek. „Je to příšerné. Už nechci. Nenávidím to. Nenávidím.“

Matka se pokusila o konejšivý úsměv. Ale rty se jí chvěly. Po krku jí v kaskádách spadaly pramínky světlých vlasů. Byla to krásná žena. V tuto chvíli, když držela ruku své dcery, zářila jako anděl.

„No, nemáme na vybranou, Saro.“ Slyšel, jak se jí prudce zrychlil tep. Měla strach o své dítě. „Musíš si ho vzít. Aby ses uzdravila.“

Aby zůstala naživu.

Neslyšel tu myšlenku, ale dokázal ji uhodnout. V kočáře mu neřekla své pravé jméno. Jmenuji se… jmenuji se paní Tateová, prohlásila. Byla příliš roztržitá, příliš plná strachu o dceru, aby dokázala lhát přesvědčivě.

Cestou sem ji nechal jít napřed, zatímco si prohlédl pozvánky, které ležely na stole vedle dveří. Byla to Vivienne Dareová.

Vzpomněl si, že slyšel o krásné kurtizáně známé jako „slečna Dareová“, tedy „vyzývavá“ či „troufalá“. Vyvinutá. Elegantní. Krásná. Typ svůdné, smyslné pokušitelky, po které gentleman tak toužil, že by zaprodal duši, aby ji mohl mít v posteli. Nebo by přinejmenším přivedl svůj majetek k bankrotu.

Stačila jedna noc s ní a muž na ní byl prý navždy závislý. Žádná jiná žena se jí už nikdy nevyrovnala. Heath byl tehdy ženatý, věrný své ženě a cestoval po světě. Takže tomu nevěnoval příliš pozornosti. Ale dokázal pochopit, proč se o slečně Dareové říká, že je tak návyková. Měla v sobě démonickou přitažlivost.

Nyní však měla umírající dceru. A podle vzhledu elegantně zařízené ložnice mladé dívky disponovala Vivienne Dareová pohádkovým bohatstvím.

Co tedy chtěla po Raineovi? Od něj by duši nedostala. Ani drahé dárky.

„Pojď, andílku.“ Slečna Dareová pomohla dceři posadit se.

Tento pohled na slečnu Dareovou se mu zamlouval. Sukně měla zastrčené pod velkorysým zadečkem. Z profilu mohl obdivovat rozkošnou křivku nosu a jemně tvarované tváře. Její ústa byla skutečně svůdná. Nikdy nezůstávala v klidu.

Slečna Dareová nalila tekutinu z lahvičky na stříbrnou lžičku a pak ampulku znovu zazátkovala. Její dcera byla nadpozemsky krásná. Dlouhé zlaté vlasy se rozlévaly kolem krásné, vílí tváře. Měla velké modrozelené oči, drobný nosík a legrační špičatá ouška, díky nimž vypadala jako malý elf. Ale muselo jí být nejméně šestnáct, ne-li víc. Byla tak hubená, že si nejdřív myslel, že je mladší.

Slečna Dareová objala dívku kolem ramen. Ve tváři měla vepsaný mateřský zármutek, i když se nutila jemně usmívat. „Nebude to tak zlé. Rychlé polknutí. Pak ti dáme šálek čokolády a budeš mít něco sladkého k pití.“

„Nechci… čokoládu. Chci… chci spát. Tmu. Prosím.“ Dívka sevřela matčiny paže. Dívala se na ni prázdnýma, nemocnýma očima.

Slyšel, jak slečně Dareové vynechalo srdce. Ať už tím její dcera myslela cokoli, tohle ještě nikdy neřekla. A slečna Dareová byla vyděšená.

„Otevři, rychle polkni a je hotovo.“ Slečna Dareová jí do úst vsunula lžičku léku.

Dívka se bránila. Prskala. Ale slečna Dareová s mateřskou pevností držela dceři čelist zavřenou, takže dítěti nezbylo než polknout. Pak přiložila dlaň na bledé čelo.

„Už mi není taková zima, mami,“ zašeptala dívka.

„To je moc dobře, zlatíčko,“ zašeptala slečna Dareová se vzlyknutím. Objala ji.

Heathovi se bolestně sevřelo srdce.

Na chodbě za dveřmi ložnice se tiše ozvaly kroky. Když se Julian objevil na prahu, Heath se k němu otočil.

„Dostal jsi tu bábu z apatyky?“ zeptal se tiše.

Julian zavrtěl hlavou. „Když jsem se vrátil, byla pryč. Obchod byl zamčený, Heathe. Vloupal jsem se tam…“

„Vloupal? Ksakru, ta ženská to pozná, až se vrátí.“

Julian vysunul spodní ret. „Byl jsem opatrný. Odemkl jsem zámek a ničeho jsem se nedotkl. Nepozná to. To místo je špinavé a nechutné. Byly tam sklenice s věcmi, které musí používat k výrobě léků.“

„Něco neobvyklého? Oko mloka? Nějaká vykuchaná zvířata?“

„Nebyla tam žádná zvířata. Jen prášky a tekutiny.“ Julian kývl směrem k posteli. „Co je s tou dívkou?“

„Nevím. Cítíš, že umírá?“

„Slyším tlukot jejího srdce,“ pokrčil rameny. „Je slabý a pomalý. Můžeš ji vyléčit?“

„Nevím. Ale zkusím to.“ Život mladé dívky? To by sice nevyvážilo zlo, kterému se jako upír oddával, ale byl by to začátek. „Budu s tou dámou a její dcerou potřebovat nějaký čas o samotě.“

Julian se zamračil. Pak krátce přikývl. Otočil se na podpatku a odešel, plášť kolem něj povlával jako netopýří křídla.

Vivienne seděla k Heathovi zády. Stáhla si rukavice – zvláštní, že si toho nevšiml – a odhodila je na zem.

Záda měla rovná a napjatá, i když dlaní přejížděla po dceřiných dlouhých kadeřích, hladila ji, uklidňovala, plná lásky. Její pohled neopouštěl dceru, neotočila se, ale on věděl, že ho vnímá.

Čekal, zatímco se znovu dotkla dívčina čela. Pečlivě dceru uložila, vyhrnula přikrývky a uhladila je.

Bylo těžké si představit, že tato žena byla kdysi známá svou schopností přivést muže k šílenství chytrým používáním jezdeckého bičíku, jazyka, nebo dokonce jen úsměvu.

Natož v ní vidět démonku.

Tiše odstoupila, v ruce svírala svíčku, a teprve když dospěla za postel, otočila se k němu. Ve velkých modrých očích jí plála naděje. „Myslíte, že můžete něco udělat?“

„Pojďte. Musíme jít někam do soukromí. Kde si můžeme promluvit o tom, co je špatně, co by se dalo udělat… a co už jste udělala.“

Sarah byla opět v bezpečí. Na pár dní. A Vivienne teď musela za tento dočasný zázrak zaplatit. Cena za něj teď kráčela do přijímacího pokoje a vyzařovala všechny ty mužné vůně, které tak dobře znala. Mýdlo se santalovým dřevem, napěněné a rozetřené po celém těle, kolínská, kterou si po holení stříkl na tváře, leštidlo vetřené do kožených bot a sytá, zemitá vůně potu.

Vzpomněla si na jeho šílené tvrzení, že je upír. Ale voněl jako živý, zdravý a smyslný muž.

Vivienne se roztřeseně přesunula ke karafě s brandy. Chtěla se ho zeptat na Saru, ale nejdřív ho musela svést… ačkoli toužila jen padnout na koberec, zavřít oči a spát.

„Dáte si něco k pití?“ zeptala se a nechala svůj hlas zaznít hrdelně a smyslně.

Křeslo lehce zavrzalo, když se do něj Heath usadil. Natáhl před sebe nekonečně dlouhé nohy. Jeho přítel Julian odešel z domu. „Nenamáhejte se, zlato. Brandy a třepotající se řasy nebudou fungovat. Odolal jsem i těm nejlepším.“

Nikdo nebyl lepší než ona. „Třeba je to poděkování za záchranu na Derwent Lane. Třeba nechci nic víc než vám posloužit, potěšit vás tímto prostým způsobem.“

„Máte krásný hlas a jste rozkošná žena, slečno Dareová. Ale nevěřím, že mi za to chcete poděkovat.“

Slečna Dareová. Použil její pravé jméno. Jak to věděl?

„Vím, že jste byla s mým bratrem. A teď je nezvěstný.“

Když se předtím dožadoval informací o svém bratrovi, pevně ji chytil za ruce a ona očekávala násilí. Ani to však nebylo tak děsivé jako způsob, jakým teď držel svůj hlas na uzdě – jako hrom před bouří, která by mohla otřást horou.

„O vašem bratrovi nic nevím,“ zopakovala s frustrovaným vydechnutím.

„Jistě. Lord Matlock. Spala jste s ním?“

Trhla sebou a brandy se rozstříkla na vykládaný stůl. Jak to, že věděl o Matlockovi? „Ano,“ odpověděla s předstíraným klidem. „I když vám do toho nic není.“

Náhle na ni vypálil další čtyři jména a sledoval ji přitom pevným, pronikavým pohledem bez jediného mrknutí. Lord Wentworth. Cavendish. Beltane. Avers.

Stáhla se za stůl, pevně svírala karafu a on sklouzl pohledem k jejím rukám. Musel pochopit, že nádobu drží jako zbraň.

„Byli to vaši ochránci?“

„Ne,“ zašeptala. Pak ji napadlo východisko. „Ano. A všichni byli šlechtici – takže je jasné, že s vaším bratrem jsem nikdy nespala.“

„Vzorec těch úmrtí mě zaujal. Měsíc spíte s mužem. O čtrnáct dní později, za úplňku, umírá na srdeční záchvat. Matlock zemřel v boxerském ringu. Wentworth v herním doupěti. Třetí, Cavendish, v nevěstinci.“ Počítal na svých dlouhých, elegantních prstech. „Čtvrtý při koňských dostizích. Pátý v posteli své ženy.“ I ve tmě se mu leskly oči. Dva stříbrné kotouče, svítící jako oči dravce.

Při tom posledním se začervenala. Obvykle si brala svobodné ochránce. Ale u posledního muže neměla na výběr. Ať protestovala sebevíc, paní Holtovou to nijak nepohnulo. „Nic jsem neudělala,“ řekla. „A nikomu jsem neublížila.“ Ale byla to tak docela pravda?

„Takže čekáte, že uvěřím, že je to náhoda, že pět vašich milenců je mrtvých?“

„Všichni zemřeli přirozenou smrtí. Selhalo jim srdce. Muži umírají, můj pane. Nadměrně pijí, užívají si života plnými doušky a umírají.“ S ostrým cinknutím odložila karafu. „Kdo je váš bratr, můj pane? Jak si můžete myslet, že s ním mám něco společného? Vždyť ani nevím, kdo to je.“

„Jmenoval se Raine. Raine Winthrope.“ V hlase mu vibrovala bolest. „Bratr hraběte z Blackmooru.“ Zhluboka se nadechl. „Vypadá jako já, jen je hezčí.“ Pousmál se při tom a kolem smyslných úst se mu utvořily vrásky. Ale jeho oči k ní odrážely světlo, chladné a nedotčené krátkým projevem pobavení.

„Viděl jsem vás.“

„Jak jsem vás tedy mohl vidět stát po jeho boku?“

„Pravda. Kdo je Sařin otec?“

Nevěřícně se rozhlédl.

Table of Contents

Sharon PageNeřest

Prolog

1

2